УХВАЛА

12 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 295/2927/25
провадження № 61-7202ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2025 року 
та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2026 року у справі 
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 
про стягнення аліментів на дитину,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2026 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь 
ОСОБА_2 аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від доходу платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 05 грудня 2024 року до повноліття дитини. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
25 травня 2026 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2026 року, у якій заявник, посилаючись 
на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати повністю постанову Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2026 року та частково рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2025 року 
і ухвалити нове рішення в частині дати початку стягнення аліментів, зазначивши початком стягнення аліментів 30 вересня 2025 року.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Предметом позову в цій справі є стягнення аліментів.
Враховуючи зазначене вище, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2025 року та постанова Житомирського апеляційного суду 
від 04 березня 2026 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно 
до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Переглядаючи справи в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно 
до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України заявником 
у касаційній скарзі не наведено.
Разом з тим, у касаційній скарзі заявник зазначає про порушення судом апеляційної інстанції принципу випадковості та вибірковості автоматизованого розподілу справи при визначенні колегії суддів, оскільки відсутність будь-якої альтернативи та реального випадкового вибору при формуванні колегії свідчить про штучне звуження кола суддів та контрольований розподіл справи, що в свою чергу свідчить про те, що справа розглянута неповажним складом суду (пункт 1 частина першої статті 411 ЦПК України).
Такі доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки після подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в цій справі, заявник, 
як вбачається з постанови апеляційного суду, подав заяву про розгляд справи апеляційним судом без його участі. При цьому заяви про відвід колегії суддів заявник не подавав, тому такі доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки ґрунтуються на власному тлумаченні заявником принципу автоматизованого розподілу справи, що в свою чергу не може бути підставою для скасування постанови апеляційного суду, якою переглянуто рішення суду першої інстанції.
Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, однак встановлення обставин справи, дослідження 
та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Незгода відповідача із оскаржуваним судовим рішенням не є сама по собі обставиною, що свідчить про наявність випадків для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Оскаржені судові рішення ухвалені за результатами встановлення обставин конкретної справи та оцінки судом апеляційної інстанції наявних у цій справі доказів.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно 
до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, 
де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, 
ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, 
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду 
м. Житомира від 20 листопада 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара