ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року
м. Київ
справа № 607/6795/22
провадження № 51-833км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022210000000066, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_7 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 червня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Суд також вирішив питання щодо обрахування строку відбування покарання, запобіжного заходу, цивільного позову, накладеного арешту, процесуальних витрат і долю речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вироком суду, 16 квітня 2022 року біля 17:00 ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з двома пасажирами рухався автомобільною дорогою М-09 сполученням «Тернопіль-Львів-Рава Руська», у напрямку від м. Тернополя до м. Львова. Під час руху на 7 км + 500 м автодороги М-09, що неподалік с. Довжанка Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_7 не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів 1.5 ч. 1, 1.10, 2.3 (б, д), 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 зі змінами та доповненнями (далі - ПДР), а також вимоги, наведені у абзацах 1, 2 ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII із змінами та доповненнями, відволікся від керування та не обрав безпечної дистанції між керованим транспортним засобом та невстановленим автопоїздом, водій якого, рухаючись попереду нього в попутному напрямку, почав зменшувати швидкість в межах своєї смуги руху рухаючись в колоні інших попутних транспортних засобів. ОСОБА_7 , уникаючи зіткнення з попутним автопоїздом, грубо порушуючи вимоги п. 10.1 та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 розділу 34. Дорожня розмітка ПДР, змінив напрямок свого руху ліворуч та в подальшому виїхав на смугу зустрічного руху, по якій в цей час у зустрічному напрямку рухався в межах своєї смуги руху технічно справний автомобіль «Nissan Rogue», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , з трьома пасажирами, та перед початком цього виїзду не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Після виїзду на зустрічну смугу, ОСОБА_7 , не забезпечивши безпеку дорожнього руху та порушуючи вимоги п. 11.3 ПДР, не надав перевагу в русі зустрічному автомобілю «Nissan Rogue» та допустив зіткнення передньої правої частини керованого автомобіля «Honda CR-V» з передньою правою частиною автомобіля «Nissan Rogue».
У результаті даного зіткнення транспортних засобів: пасажири автомобіля «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження від яких настала їх смерть на місці пригоди; малолітній пасажир автомобіля «Nissan Rogue», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження (за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння); малолітній пасажир автомобіля «Nissan Rogue», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження (за ознакою тривалості розладу здоров`я).
Порушення ОСОБА_7 наведених вимог закону перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) та спричиненням загибелі потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , заподіянням тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , а потерпілій ОСОБА_12 - середньої тяжкості тілесного ушкодження.
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 03 грудня 2025 року вирок суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Не погоджується з рішенням суду про призначення засудженому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК, і як результат - призначення останньому покарання у виді, який не передбачено санкцією ч. 3 ст. 286 КК, та у розмірі, що є значно меншим, аніж мінімальна санкція, передбачена ч. 3 ст. 286 КК, що грубо порушує вимоги ст. 65 КК. 
Вказує, що наведені у судовому рішенні обставини, що пом`якшують покарання, дані про особу засудженого не зменшують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, а тому, з огляду на фактичні обставини скоєного, вагомі підстави для застосування положень ст. 69 КК відсутні. 
Зазначає, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора про те, що суд першої інстанції належним чином не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що керуючи транспортним засобом, ОСОБА_7 грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , тяжкі тілесні ушкодження малолітнього ОСОБА_11 , та середньої тяжкості тілесні ушкодження малолітньої ОСОБА_12 , і таке кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК є тяжким. Проте місцевий суд послався на тяжкість вчинення злочину, який призвів до тяжких наслідків - загибелі двох осіб. Водночас суд не взяв до уваги й інші наслідки - спричинення тяжких тілесних ушкоджень та тілесних ушкоджень середньої тяжкості двом малолітнім особам. При цьому суд належним чином не врахував, що хоча по відношенню до наслідків вина засудженого є необережною, проте об`єктом посягання є життя інших людей, а наслідком його вчинення - позбавлення життя двох людей, що є найвищою соціальною цінністю. 
Не погоджується з висновком апеляційного суду про безпідставність доводів прокурора щодо відсутності щирого каяття у засудженого, обґрунтованим тим, що в обвинувальному акті органи досудового розслідування навели як пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора про зміну показань засудженим, а саме про те, що засуджений на досудовому розслідуванні повідомляв про швидкість руху в колоні транспорту 50-70 км/год, яка відповідно збільшилася при обгоні, а вже у суді першої інстанції засвідчив, що його швидкість при обгоні була не більше 40 км/год (у суді апеляційної інстанції розповів, що не пам`ятає, з якою швидкістю рухався), намагаючись тим самим посилити відповідальність іншого водія, що свідчить про відсутність у нього щирого каяття. 
Зазначає, що думка потерпілих, яку врахував суд, не може бути визначальною для суду. 
Від захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора, де захисник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, на обґрунтування чого наводить відповідні мотиви.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав наведені у касаційній скарзі доводи та просив задовольнити скаргу.
Захисник заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора та просив оскаржене судове рішення залишити без зміни.
Від засудженого надійшло клопотання про проведення розгляду без його участі. 
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як передбачено ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених
у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується з викладеними в касаційній скарзі прокурора доводами про те, що апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , наведених вище вимог закону не дотримався та дійшов помилкового висновку про законність і обґрунтованість рішення місцевого суду про наявність підстав до застосування положень ст. 69 КК.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК віднесено до категорії тяжких, конкретні обставини його вчинення, тяжкі та незворотні наслідки - загибель двох людей. Також місцевий суд врахував дані про особу винного, який повністю визнав вину у вчиненні злочину; раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; має постійне місце роботи; позитивно характеризується: за місцем проживання, за місцем працевлаштування як тренер-викладач у ЗОКА «ВКА», як волонтер у благодійній організації «БФ «Спорт округ», як відповідальний громадянин та волонтер в управлінні «КОРД» ГУНП в Запорізькій області, як волонтер з доставки гуманітарної допомоги для військовослужбовців Збройних Сил України, працівників Національної поліції України та осіб, які внаслідок агресії з боку російської федерації стали вимушеними переселенцями; одружений; має на утриманні неповнолітню дитину; має міцні соціальні зв`язки; щиро розкаявся; відшкодував завдану потерпілим шкоду в добровільному порядку; психічних та наркологічних захворювань не має. 
Місцевий суд також взяв до уваги клопотання громадської організації «Центр стрілецької підготовки «Перший», в якому його члени виключно позитивно характеризували ОСОБА_7 та просили використати усі можливі правові важелі з метою пом`якшення його покарання.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування потерпілим завданої шкоди в добровільному порядку. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Окрім цього, місцевий суд взяв до уваги, що ОСОБА_7 бажає стати на шлях виправлення, щиро шкодує про вчинене, своєю поведінкою проявляє активну громадянську позицію, що підтверджується чисельними подяками.
Суд також врахував позицію потерпілої та законного представника неповнолітніх потерпілих, які претензій до обвинуваченого не мають, на призначенні йому сурової міри покарання не наполягають, зазначивши, що така позиція не є визначальною і оцінюється у сукупності із іншими обставинами справи. 
Поряд із зазначеними обставинами суд також врахував поведінку іншого учасника ДТП, який теж порушив ПДР і ці порушення також перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП.
На переконання місцевого суду, наведені вище обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та свідчать про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів без застосування до нього надто суворого покарання. 
Суд дійшов висновку про наявність підстав до призначення ОСОБА_7 на підставі ст. 69 КК іншого, більш м`якого виду покарання, ніж передбачено в санкції ч. 3 ст. 286 КК, у виді обмеження волі на строк 4 роки, яке слід відбувати реально, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк 3 роки, з огляду на те, що обвинувачений вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК хоча і є тяжким та внаслідок його вчинення настали тяжкі наслідки, однак він є необережним.
Апеляційний суд за переглядом справи за апеляційною скаргою прокурора з висновками суду першої інстанції погодився.
Цей суд зазначив, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження, з моменту вчинення кримінального правопорушення та протягом усього досудового розслідування ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю інкримінованого йому злочину, повідомляв детально про обставини його вчинення, які повністю відповідають тим, що були визнані судом доведеними, повністю визнав свою винуватість у спричиненні своїми діями ДТП, засуджує свою поведінку та щиро розкаюється у вчиненому, просив вибачення у потерпілих, повністю відшкодував завдану ним шкоду в добровільному порядку, у зв`язку із чим у відсутні претензії до обвинуваченого, які просили суд не позбавляти його волі. Таку позицію потерпілих підтримали в судовому засіданні і їх представники. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Вказані форми посткримінальної поведінки особи, на переконання апеляційного суду, свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.
Щодо аналогічних доводів прокурора, які також наведені у касаційній скарзі, що позиція потерпілої сторони не може враховуватися при призначенні покарання, апеляційний суд зазначив, що суд касаційної інстанції неодноразово висловлював свою позицію стосовно того, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, спрямовано проти безпеки руху, а тому позиція потерпілих щодо виду та розміру покарання не є визначальною, оскільки в цьому випадку питання покарання стосується інтересів не лише потерпілого, а й усіх учасників дорожнього руху. Однак, хоча думка потерпілих не має для суду обов`язкового характеру, вона має враховуватися судом поруч з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання про покарання, адже неврахування таких чинників, як посткримінальна поведінка винного, висловлення щирого жалю з приводу скоєного, відшкодування завданої шкоди та вибачення з боку потерпілої сторони суперечить загальним засадам призначення покарання, викладеним у ст. 65 КК. Тому врахування судом при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу думки потерпілих у ряду з іншими обставинами та даними про особу винного і призначення йому більш м`якого за своїм видом основного покарання, ніж передбачене в санкції ч. 3 ст. 286 КК, є вірним. 
Також апеляційний суд надав оцінку доводам прокурора, які він наводить і в касаційній скарзі, про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, через те, що обвинувачений змінював покази щодо швидкості руху керованого ним транспортного засобу в бік її зменшення, намагаючись тим самим посилити відповідальність іншого водія. Такі доводи апеляційний суд визнав неспроможними, оскільки як вбачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування було встановлено наявність пом`якшуючих покарання обставин - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також не встановлено обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 . При цьому, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні повідомляв, що швидкість руху його автомобіля в колоні транспортних засобів становила приблизно 40-60 км/год до моменту обгону вантажного автомобіля. Аналогічні покази ОСОБА_7 давав як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції під час його допиту за клопотанням прокурора, де вказував, що рухався в автоколоні зі швидкістю близько 40 км/год та на момент обгону вантажного автомобіля відповідно збільшив швидкість руху. Вказана обставина не свідчить про відсутність щирого каяття обвинуваченого та не вплинула на правильність встановлених фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, оскільки органом досудового розслідування не інкримінувалося останньому порушення вимог ПДР в частині обраної ним швидкості руху транспортним засобом, яка б була у причинному зв`язку із настанням ДТП, а в обвинувальному акті не зазначено з якою саме швидкістю рухався автомобіль під керуванням ОСОБА_7 до моменту здійснення ним ДТП.
На переконання апеляційного суду, поведінка обвинуваченого після вчинення злочину і протягом досудового розслідування, послідовно висловлений ним у ході судового та апеляційного розгляду щирий осуд свого діяння, що призвело до виникнення ДТП з тяжкими наслідками, встановлені під час судового розгляду відомості, що позитивно характеризують його особу, в сукупності з даними про вжиті ним заходи з відшкодування шкоди в добровільному порядку, дають підстави вважати, що ОСОБА_7 повністю усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним злочину з необережності й не тільки формально проголошує прагнення усунути його шкідливі наслідки, але й реально вжив усіх заходів для їх усунення, наскільки це можливо, а тому колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді обмеження волі, яке є законним та справедливим, сприятиме виправленню винного, попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Апеляційний суд відхилив як безпідставні доводи прокурора про те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки прокурор не навів жодних доводів чому саме менш суворий вид покарання, у даному випадку із застосуванням ст. 69 КК, у виді обмеження волі на певний строк буде недостатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками апеляційного суду. 
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 цього Кодексу передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
За ч. 1 ст. 69 КК суду надано дискреційні повноваження призначити більш м`яке покарання, ніж зазначене в санкції статті за відповідний злочин, виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це означає, що певні обставини (або їх сукупність) одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі України про кримінальну відповідальність: вони визнані судом такими, що пом`якшують покарання, відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. 
З урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин і разі взаємного поєднання обставини (обставин), яка пом`якшує покарання, з обставиною (обставинами), яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу, які належним чином характеризують винуватого, є підставою до застосування положень ст. 69 КК. 
Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини (з урахуванням даних про особу) у своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим, де зміст поняття «явно несправедливе покарання» охоплює не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, яка вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним законом у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене для досягнення його цілей, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання, та дані про особу винного.
Отже, підставою призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності. При цьому принаймні одна з установлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
За усталеною практикою, при визначенні поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, Верховний Суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.
Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу, як таких, що існують на час вчинення правопорушення.
Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.
Суд, посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.
Апеляційний суд, погоджуючись із висновком місцевого суду про наявність підстав до призначення  ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК, послався на наведені вище дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, активну громадянську позиції обвинуваченого, клопотання громадської організації та позицію потерпілих. 
Однак суд жодним чином не обґрунтував, яким є зв`язок встановлених ним обставин, що пом`якшують покарання, з вчиненим злочином, які з них істотно знизили його тяжкість та яким чином, при тому, що усі наведені обставини стосуються посткримінальної поведінки засудженого, а не інкримінованого злочину, а поведінка іншого учасника ДТП, який теж порушив ПДР і ці порушення також перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП, обставиною, яка пом`якшує покарання, визнана не була.
Позиція потерпілої та законного представника неповнолітніх потерпілихстосовно визначення засудженому виду та розміру покарання не є процесуальною вимогою і не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом України про кримінальну відповідальність, і у справах публічного обвинувачення не є обов`язковою для суду, враховується в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження та не має над ними пріоритету. Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, відображеною, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17.
З огляду на те, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК, посягає на публічні правовідносини, які регулюють безпеку дорожнього руху і охороняє учасників від протиправних посягань, і його додатковим обов`язковим об`єктом є життя людини, думка потерпілих щодо обрання заходу кримінально-правового характеру не є вирішальною.
Думка особи, визнаної потерпілою відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК в цьому провадженні, не має пріоритету над іншими обставинами, встановленими судом, в частині призначення покарання, її інтереси не переважують заподіяні наслідки, а її думка щодо покарання засудженого має бути врахована судом у сукупності із іншими обставинами, з огляду на приписи статей 50, 65 КК.
Дані про особу засудженого, його посткримінальна поведінка, яка спрямована на залагодження своєї провини та те, що потерпіла та законний представник неповнолітніх потерпілих не мають до засудженого претензій, не знижує тяжкість вчиненого злочину, у результаті якого померло дві людини та двом малолітнім особам заподіяно тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, та не дають підґрунтя до висновку про наявність підстав до призначення покарання із застосовуванням ст. 69 КК.
Небезпідставними є доводи прокурора про те, що мотивуючи своє рішення про визначення виду та міри покарання, суд послався на тяжкість вчинення злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, та таким що призвів до тяжких наслідків - загибелі двох осіб. Водночас суд не взяв до уваги й інші наслідки - спричинення тяжких тілесних ушкоджень та тілесний ушкоджень середньої тяжкості двом малолітнім особам. 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння (ст. 12 КК). Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Наведене належним чином не взято до уваги апеляційним судом під час врахування ступеню тяжкості вчиненого злочину. 
Викладені у касаційній скарзі доводи прокурора про відсутність у ОСОБА_7 щирого каяття не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в цій частині. Водночас наявність щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, в цьому провадженні не відіграє вирішального значення для вирішення питання про застосування ст. 69 КК, за відсутності встановлених судами обставин, які би істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, з чого слідує, що покарання має досягати як мети спеціальної превенції - попередження вчинення нових правопорушень самим винуватим, так і загальної превенції - попередження вчинення нових правопорушень іншими особами.
Натомість оскаржене судове рішення не містить обґрунтування висновку про те, що досягнення мети загальної превенції, визначеної приписами ст. 50 КК, може бути забезпечено застосуванням саме положень ст. 69 цього Кодексу. 
Оскаржене судове рішення не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки не містить належного спростування доводів апеляційної скарги прокурора.
З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, призначене  ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого в розумінні приписів ст. 414 КПК.
Отже касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, оскаржена ухвала апеляційного суду - скасуванню на підставі приписів пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7  скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3