Справа № 756/14916/23
Провадження № 2/756/128/26

оболонський районний суд міста києва
 
РІШЕННЯ
 
іменем України
 
11 травня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Пукала А.В.,
за участю
секретаря судового засідання Зінець К.Б.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідачів Манжули А.М. , Міхо К.В. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва, Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання факту мобінгу з боку посадових осіб та відшкодування моральної шкоди,
У С Т А Н О В И В :
 
Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просила:
- визнати факт мобінгу з боку посадових осіб Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва, зокрема директора ОСОБА_5 , щодо ОСОБА_4 ;
- стягнути солідарно з Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва та Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 02.10.2002 вона працювала на посаді секретаря-друкарки у Ліцеї № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва. Позивач зазначила, що протягом понад двадцяти років роботи нарікань щодо виконання нею посадових обов`язків не було, дисциплінарні стягнення до неї не застосовувалися.
З початком військової агресії РФ проти України її, як і інших працівників закладу, наказом № 26/1 від 31.03.2022 було відправлено у простій з 01.04.2022 до відновлення можливості виконувати роботу. Водночас, за твердженням позивача, на вимогу адміністрації закладу вона продовжувала виконувати посадові обов`язки дистанційно, однак така робота не була оплачена.
У квітні 2022 року директор закладу ОСОБА_5 у некоректній формі вимагала від неї негайно з`явитися на робоче місце, а після пояснення про неможливість повернення до м. Києва у зв`язку з перебуванням позивача як внутрішньо переміщеної особи за межами міста, погрожувала звільненням.
07.07.2022 позивач отримала повідомлення про виведення її з простою з 11.07.2022 та необхідність з`явитися на роботу, а також попередження про можливе звільнення у разі неявки. У зв`язку з неможливістю повернення до м. Києва позивач 08.07.2022 звернулася із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати на період з 11.07.2022 до 24.07.2022, однак спочатку отримала відмову. Після направлення скарги до Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації їй було надано зазначену відпустку.
Позивач зазначила, що 13.07.2022 у Viber їй надійшло повідомлення № 05/440 від 13.07.2022 за підписом ОСОБА_6 , яким її попереджено про звільнення з посади секретаря-друкарки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та внесенням змін до штатного розпису. Одночасно позивачу було запропоновано посаду лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва.
Позивач зауважила, що в період з 25.07.2022 по 17.08.2022 вона перебувала у щорічній оплачуваній відпустці відповідно до затвердженого графіка відпусток.
За твердженням позивача, 18.08.2022 вона вийшла на роботу та приступила до виконання посадових обов`язків у приймальні Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва. У цей же день директор закладу ОСОБА_5 скликала нараду, на якій першим розглядалося питання про реорганізацію штату, а саме скорочення посади секретаря-друкарки та введення посади лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій.
Позивач наголосила, що під час наради директор висловила позицію про відсутність потреби у посаді секретаря-друкарки та зазначила про необхідність введення посади працівника, який фактично виконуватиме функції системного адміністратора, розроблятиме комп`ютерні програми та надаватиме допомогу вчителям інформатики. На думку позивача, фактично йшлося не про рівноцінну заміну посади, а про введення нової посади з істотно ширшим обсягом обов`язків за той самий рівень оплати праці.
Позивач звернула увагу, що для ознайомлення зі змістом запропонованої роботи вона попросила надати належним чином завірену посадову інструкцію лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій. За твердженням позивача, під час наради їй було обіцяно надати таку інструкцію невідкладно, однак у день виходу на роботу її не надали.
Позивач зазначила, що посадову інструкцію було надіслано їй у Viber лише 27.08.2022. При цьому, як вказує позивач, відповідно до наказу № 74-к Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва цю посадову інструкцію затверджено лише 26.08.2022, тобто вже після повідомлення про вивільнення та пропозиції зайняти відповідну посаду.
На думку позивача, зі змісту посадової інструкції вбачається, що запропонована посада лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій не є тотожною чи рівноцінною посаді секретаря-друкарки. Позивач зазначила, що для зайняття цієї посади передбачено вищий рівень освіти, а коло обов`язків фактично поєднує функції секретаря-друкарки та системного адміністратора. Крім того, за твердженням позивача, обсяг відповідальності за цією посадою є значно більшим, тоді як оплата праці залишена на рівні мінімальної заробітної плати.
Позивач наголосила, що з огляду на невідповідність запропонованої посади її попередній посаді, істотну відмінність у кваліфікаційних вимогах та обсязі посадових обов`язків, вона була змушена відмовитися від цієї пропозиції. Інших вакантних посад їй не пропонувалося.
13.09.2022 ОСОБА_4 була ознайомлена з наказом про її звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та видано трудову книжку.
Позивач наголосила, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.10.2023 у справі № 756/9297/22 її звільнення визнано протиправним, наказ про звільнення скасовано, а її поновлено на посаді секретаря-друкарки.
Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.10.2023 у справі № 756/9297/22, рішення суду про поновлення ОСОБА_4 на посаді секретаря-друкарки Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва допущено до негайного виконання.
Позивач зазначила, що 12.10.2023 вона з`явилася на робоче місце для виконання посадових обов`язків, однак її попереднє робоче місце у приймальні було зайняте іншим працівником. Після розмови з директором їй визначили робочим місцем кабінет № 224.
За твердженням позивача, кабінет № 224 є приміщенням для проведення занять у 1-4 класах школи. Він розташований на другому поверсі молодшої школи. Оскільки протягом останніх 2-3 років заняття в цьому кабінеті не проводяться, жодних ремонтних робіт тут також не здійснювалося.
Робоче місце, яким ОСОБА_5 забезпечила позивача, було забезпечено партою для дитини молодшого шкільного віку, на якій стояв ноутбук. Жодних програм, необхідних для виконання посадових обов`язків секретаря, на ноутбуці не було встановлено. Стілець також був відсутній. На запитання ОСОБА_4 , де їй взяти стілець, завгосп Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва запропонувала скористатися стільчиком для дітей молодшого шкільного віку.
ОСОБА_4 звернулася із заявою до директора ОСОБА_5 , у якій зазначила, що її нове робоче місце не оснащене всім необхідним для виконання посадових обов`язків секретаря-друкарки, а саме: відсутні принтер, телефон, журнали вхідної/вихідної кореспонденції, облаштоване місце для прийому відвідувачів, необхідне для роботи канцелярське приладдя, необхідні комп`ютерні програми тощо. Однак адміністрація НВК № 240 «Соціум» на зазначену заяву не відреагувала та належним чином обладнане й оснащене робоче місце секретаря-друкарки не надала.
Оскільки вищезазначене ставлення до позивача з боку адміністрації НВК № 240 «Соціум» виходить далеко за межі прийнятних ділових відносин, принизило честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_4 , вона була змушена подати заяву про надання щорічної оплачуваної відпустки. У зазначеній відпустці ОСОБА_4 перебуває станом на 13.11.2023.
Позивач зазначила, що внаслідок таких дій зазнала моральних страждань, внаслідок знецінення її як людини, особистості та фахівця, погіршення сну, дратівливості та негативного впливу на стан здоров`я. Розмір моральної шкоди позивач оцінила у 100 000 грн, пославшись на можливість стягнення передбаченої ст. 44 КЗпП вихідної допомоги як моральну шкоду.
Щодо Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації позивач зазначила, що незаконні дії адміністрації закладу вчинялися з відома цього управління, а також що саме управління здійснює фінансування закладу та нарахування і виплату заробітної плати його працівникам.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2023 головуючим суддею було визначено суддю Оболонського районного суду м. Києва Яценко Н.О.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року відкрито провадження у справі.
Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
25.01.2024 від позивача надійшли доповнення до позовної заяви, у яких вона зазначила, що 13.11.2023 ОСОБА_4 прибула після щорічної оплачуваної відпустки до Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва для виконання своїх службових обов`язків.
Близько 09:00 її було запрошено до кабінету директора Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва ОСОБА_5 У своєму кабінеті ОСОБА_5 у присутності всіх завучів Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва та голови профспілки ОСОБА_12 почала вчиняти дії щодо ознайомлення позивача з новою посадовою інструкцією секретаря-друкарки.
Під час зазначених дій ОСОБА_5 повідомила, що нібито рішення про оптимізацію посадової інструкції було прийнято на засіданні комісії з трудових спорів.
Оскільки ОСОБА_4 проект "оптимізованої" посадової інструкції ніхто не надавав, з підставами та необхідністю внесення змін не ознайомлював, заяв до комісії з трудових спорів позивач не подавала, на засідання комісії не запрошувалася, з протоколом та рішенням комісії ознайомлена не була, вона правомірно вчинила дії щодо відмови в отриманні вказаної посадової інструкції.
Упродовж дня 13.11.2023, за твердженням позивача, приниження честі, гідності та професіоналізму ОСОБА_4 продовжувалося у вигляді передачі позивачу документів у роботу за актом приймання-передачі, а потім перевірки наприкінці робочого дня кількості виконаної роботи. Вказані дії ОСОБА_5 вчиняла не власноруч, а із залученням інших працівників, тобто осіб, які від неї залежать.
ОСОБА_4 є вразливою людиною, отже після таких принижень вона відчула погіршення здоров`я, ще перебуваючи в Ліцеї № 240 "Соціум" на своєму новому робочому місці. Для відновлення сил позивач була вимушена взяти відпустку без збереження заробітної плати, у якій перебувала до 22.12.2023.
У подальшому, розуміючи, що ОСОБА_5 не дасть їй можливості продовжувати роботу в Ліцеї № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва у нормальному режимі, з метою збереження свого здоров`я та нервової системи ОСОБА_4 25.12.2023 була змушена подати заяву про звільнення з Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва.
25.01.2024 від відповідача - Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив, у якому відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні повністю.
Відповідач послався на те, що з матеріалів справи вбачається існування трудового спору саме між позивачем та Ліцеєм № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва. Зокрема, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.10.2023 у справі № 756/9297/22 було визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення позивача з посади секретаря-друкарки та поновлено її на роботі.
Відповідач зазначив, що після поновлення на роботі позивач фактично з`являлася на роботі лише два рази - 12.10.2023 та 13.11.2023. За твердженням відповідача, 12.10.2023 позивач подала заяву про надання їй щорічної відпустки за 2023 рік, у зв`язку з чим наказом Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва від 12.10.2023 № 72-к/тм їй було надано щорічну відпустку тривалістю 31 календарний день - з 13.10.2023 по 12.11.2023. Відповідач вказував, що з цим наказом позивач була ознайомлена під підпис. Також відповідач послався на табель обліку робочого часу за жовтень 2023 року, згідно з яким позивач у жовтні 2023 року відпрацювала лише один день - 8 годин.
Крім того, відповідач зазначав, що 13.11.2023, після виходу зі щорічної відпустки, позивач подала шість заяв про надання відпусток без збереження заробітної плати, і за всіма цими заявами Ліцеєм № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва було видано відповідні накази про надання відпустки у загальний період з 14.11.2023 по 22.12.2023.
25.12.2023 позивача було звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що оформлено наказом від 25.12.2023 № 206-к/тр, з яким вона також була ознайомлена під підпис. За даними табеля обліку робочого часу за грудень 2023 року, позивач у грудні 2023 року відпрацювала лише один день - 8 годин.
Заперечуючи наявність мобінгу, відповідач зазначив, що обставини, на які посилається позивач, а саме складнощі в наданні відпустки без збереження заробітної плати у липні 2022 року, звільнення позивача, яке було предметом розгляду в іншій цивільній справі, а також організація робочого місця після поновлення на роботі, не свідчать про наявність у діях Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва ознак мобінгу в розумінні статті 2-2 КЗпП України.
З цього приводу відповідач послався на те, що звільнення позивача, визнане судом незаконним у справі № 756/9297/22, було скасоване не з підстав встановлення мобінгу, а у зв`язку з порушенням роботодавцем встановленої законом процедури звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. На думку відповідача, саме по собі недотримання процедури звільнення не є тотожним мобінгу, оскільки не свідчить про систематичні, тривалі, умисні дії, спрямовані на приниження честі, гідності чи ділової репутації працівника, або про психологічний чи економічний тиск.
Також відповідач зазначав, що зі змісту заяви позивача від 12.10.2023 щодо організації робочого місця вбачається, що головою профспілкового комітету було зроблено відмітку про необхідність вирішити це питання протягом того ж дня, а саме забезпечити позивача робочим столом, телефоном, принтером, шафами, канцелярськими товарами та доступом до електронних програм, необхідних для роботи. Разом з тим, як зазначав відповідач, у той же день позивач подала заяву про надання їй щорічної відпустки.
Крім того, відповідач послався на службову записку Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва від 14.11.2023 № 01/141, відповідно до якої 13.11.2023 з питань заяви позивача щодо належного облаштування робочого місця було організовано засідання комісії з трудових спорів. За результатами такого розгляду позивача, за твердженням відповідача, було ознайомлено з наказом, оптимізованою посадовою інструкцією секретаря-друкарки та інструкцією з охорони праці, а також повідомлено, що кабінет облаштовано усім необхідним для виконання службових обов`язків, зокрема ноутбуком зі встановленими програмами та підключеним інтернетом, а також принтером. Незважаючи на це, позивач не відкликала подані нею заяви про відпустки без збереження заробітної плати.
Також відповідач зазначив, що першого ж робочого дня після виходу з відпустки без збереження заробітної плати, а саме 25.12.2023, позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.
Окремо відповідач заперечує проти пред`явлення позову саме до нього як до співвідповідача, оскільки листом від 09.08.2022 № 104/18-1521 ним було повідомлено позивача про те, що порушене нею питання належить до виключної компетенції закладу освіти, оскільки є проявом його кадрової автономії. Втручання засновника або уповноваженого ним органу в діяльність закладу освіти в межах його автономних повноважень законом заборонено.
З огляду на це відповідач стверджує, що він не перебував із позивачем у трудових правовідносинах, не приймав рішень щодо її прийняття на роботу, відпусток чи звільнення, а отже не вчиняв дій, які могли б свідчити про порушення її трудових прав. У зв`язку з цим відповідач вважає себе неналежним відповідачем у справі.
30.01.2024 від відповідача - Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва надійшов відзив, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог.
Відповідач зазначив, що ОСОБА_4 з 02.10.2002 обіймала посаду секретаря-друкарки у закладі освіти, який на цей час має назву Ліцей № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва.
Із початку військової агресії РФ проти України ОСОБА_4 , як і іншим працівникам закладу, було оголошено простій.
07.07.2022 року позивачу було запропоновано з`явитися на робоче місце та приступити до виконання посадових обов`язків. У відповідному повідомленні також зазначалося, що у разі нез`явлення на роботу з 11.07.2022 можуть бути застосовані заходи дисциплінарного впливу, у тому числі звільнення.
11.07.2022 позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати на 14 календарних днів.
Після цього позивач зверталася із заявами про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, а адміністрація закладу такі заяви задовольняла.
Щодо зміни штатного розпису та виведення посади, відповідач зазначає, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 1716-р «Питання типових штатних нормативів загальноосвітніх навчальних закладів» та наказу Міністерства освіти і науки України № 1205 від 06.12.2010 «Про затвердження Типових штатних нормативів закладів загальної середньої освіти», керівникам закладів освіти надано право у разі виробничої необхідності змінювати штати окремих структурних підрозділів або вводити посади, не передбачені типовими штатними нормативами, в межах фонду оплати праці.
На виконання зазначених нормативних актів відповідачем було прийнято рішення про внесення змін в організацію праці та зміну штатного розпису, а саме:
- виведено зі штатного розпису посаду секретаря-друкарки;
- введено нову посаду - лаборанта з інформаційно-телекомунікаційних технологій.
Зазначені зміни оформлено наказом № 56-к від 13.07.2022.
Позивача було завчасно, за два місяці, повідомлено про відповідні зміни, як це передбачено статтею 49-2 КЗпП України. Відповідне повідомлення було направлено на адресу ОСОБА_4 13.07.2022.
Одночасно позивачу було запропоновано нову посаду - лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій, від якої вона відмовилась.
Щодо звільнення позивача відповідач зазначає, що 13.09.2022 на підставі наказу № 151-к ОСОБА_4 було звільнено з посади секретаря-друкарки у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (зміною штатного розпису) відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Рішенням від 11 жовтня 2023 року Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/9297/22 наказ було скасовано, ОСОБА_4 поновлено на роботі. У вказаному рішенні судом було фактично встановлено лише одне порушення, непропонування всіх наявних вакансій працівникові при звільненні. На виконання рішення суду ОСОБА_4 було поновлено на посаді відповідно до наказу № 184-к/тр від 11.10.2023.
12.10.2023 позивач з`явилася на роботі, була ознайомлена з відповідним наказом, їй було організовано робоче місце.
У той же день позивач подала заяву про надання їй щорічної оплачуваної відпустки з 13.10.2023 по 12.11.2023 у зв`язку з виникненням у неї права на таку відпустку за час вимушеного прогулу. Зазначену заяву було задоволено, що оформлено наказом № 72-к/тм від 12.10.2023.
Після виходу з відпустки, 13.11.2023 року, позивач знову подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати як пенсіонеру за віком на підставі пункту 6 статті 25 Закону України «Про відпустки» з 14.11.2023 по 17.11.2023. Заяву було задоволено, про що видано наказ № 190-к/тр від 13.11.2023 року. Також 13.11.2023 позивач подала аналогічні заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати на періоди:
- з 20.11.2023 по 24.11.2023;
- з 27.11.2023 по 01.12.2023;
- з 04.12.2023 по 08.12.2023;
- з 11.12.2023 по 15.12.2023;
- з 18.12.2023 по 22.12.2023.
Указані заяви були задоволені в повному обсязі.
При цьому у жодній із поданих заяв позивач не зазначала про неможливість працювати у зв`язку з мобінгом, психологічним тиском, приниженням чи іншими неправомірними діями з боку адміністрації Ліцею № 240 "Соціум". Заяви подавалися позивачем добровільно, за власною ініціативою, без будь-якого примусу.
22.12.2023, в останній день відпустки, позивач подала заяву про звільнення з посади секретаря-друкарки за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 25.12.2023 на підставі статті 38 КЗпП України.
Зазначену заяву було задоволено, що підтверджується наказом № 206-к/тр від 25.12.2023.
Відповідач зауважив, що із позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається належних і допустимих доказів наявності мобінгу, зокрема:
- не наведено конкретних систематичних дій;
- не зазначено, хто саме, коли саме та в чому конкретно вчиняв психологічний чи економічний тиск;

- не надано належних доказів приниження честі, гідності чи ділової репутації;
- не доведено створення ворожої чи образливої атмосфери.
Твердження позивача про неприязне ставлення є виключно її особистим припущенням та не підтверджене жодним доказом.
Відповідач діяв виключно в межах законодавства, що регулює трудові правовідносини. Усі звернення та заяви позивача розглядалися належним чином та в установлені строки, а рішення за ними приймалися своєчасно.
Після поновлення на роботі позивачу було забезпечено можливість виконання трудових обов`язків, організовано робоче місце, а всі її заяви щодо відпусток були задоволені.
Отже, правові та фактичні підстави для визнання факту мобінгу у даній справі відсутні.
Також, на думку відповідача, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди необґрунтовані, оскільки позивачем:
- не доведено факту вчинення відповідачем протиправних дій, які б утворювали мобінг;
- не доведено факту реальних моральних страждань;
- не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та заявленою шкодою;
- не обґрунтовано саме розмір у 100 000 грн.
Більше того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично ототожнює моральну шкоду із компенсацією, аналогічною вихідній допомозі, передбаченій статтею 44 КЗпП України. Проте вихідна допомога та моральна шкода є різними за своєю правовою природою правовими інститутами і не можуть підміняти одна одну.
12.02.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вона зазначила, що тривалий час очікувала зміни ставлення до себе протягом перебування у відпустках, втім порушення її прав не припинилися, у зв`язку з чим вона вимушена була звільнитися.
Позивач наголосила, що у заяві про звільнення ОСОБА_4 прямо зазначила причини її подання. За твердженням позивача, після поновлення на роботі керівництвом НВК № 240 «Соціум» були створені такі умови, за яких вона не могла продовжувати трудову діяльність, а саме: переміщення робочого місця до приміщення, непридатного для виконання посадових обов`язків; спроби безпідставно змінити істотні умови праці; заборона працівникам закладу спілкуватися з нею; передання документації на початку робочого дня за актами приймання-передачі та повернення виконаної роботи наприкінці робочого дня також за актами приймання-передачі.
З приводу службової записки, на яку посилалися відповідачі, позивач зауважила, питання, розглянуті комісією, безпосередньо стосувалися ОСОБА_4 , вона в засіданні участі не брала, про його проведення повідомлена не була, жодних заяв на розгляд комісії не подавала, а також не була ознайомлена ні з протоколом, ні з рішенням комісії. Позивачу не було відомо про створення у Ліцеї № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва комісії з трудових спорів.
Позивач зазначила, що зміни та доповнення до посадової інструкції можуть вноситися лише на підставі наказу керівника та за згодою працівника. За твердженням позивача, жодної згоди на зміну посадової інструкції ОСОБА_4 не надавала, письмового повідомлення про майбутні зміни не отримувала, з проєктом нової інструкції належним чином ознайомлена не була.
Позивач наголосила, що відмова ознайомлюватися з інструкцією не свідчить про небажання працювати.
Позивач зазначила, що відповідач-2 був обізнаний про наявність конфлікту між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ще з літа 2022 року, однак, отримавши службову записку сумнівного змісту, не вжив жодних заходів для з`ясування фактичних обставин.
10.02.2024 від відповідача - Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли заперечення, у яких відповідач звернув увагу, що рішення про поновлення на роботі позивача було оскаржене та станом на час розгляду справи не набрало чинності.
26.02.2024 від позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідачів, в якому позивач просила:
- залучити до участі у справі як співвідповідачів ОСОБА_5 , яка працює на посаді директора Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва; ОСОБА_7 , яка працює на посаді заступника директора Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва; ОСОБА_8 , яка працює на посаді заступника директора Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва; ОСОБА_9 , яка працює на посаді заступника директора Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва; ОСОБА_10 , яка працює на посаді заступника директора Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва.
Також 26.02.2024 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій вона просила:
- визнати факт мобінгу з боку посадових осіб Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва, зокрема директора ОСОБА_5, заступника директора ОСОБА_7, заступника директора ОСОБА_8, заступника директора ОСОБА_11 , заступника директора ОСОБА_10, голови профспілкової організації ОСОБА_12 , щодо ОСОБА_4 ;
- стягнути солідарно з Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн;
- стягнути солідарно з Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_4 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 2 147,20 грн.
18.03.2024 від позивача надійшла заява про доповнення заяви про залучення співвідповідачів, у якій вона просила залучити в якості співвідповідача у справі ОСОБА_12 , яка обіймає посаду голови Профспілкового комітету Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва.
18.03.2024 від позивача надійшла заява про залучення співвідповідача ОСОБА_5 , яка працює на посаді директора Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва.
Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.03.2024 вказана заява була задоволена, залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_5 , яка працює на посаді директора Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва.
18.04.2024 від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив, у якому відповідач заперечила проти їх задоволення.
Відповідач наголосила, що твердження позивача про мобінг є безпідставними, оскільки мобінг передбачає систематичні, тривалі та умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на приниження працівника. На думку відповідача, такі ознаки у спірних правовідносинах відсутні, оскільки позивач тривалий час була відсутня на робочому місці та фактично виходила на роботу лише 12.10.2023 і 13.11.2023, що виключає можливість систематичного психологічного тиску.
Щодо доводів позивача про примушування до звільнення відповідач зазначила, що позивач подала заяву про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію, а не з інших підстав, передбачених трудовим законодавством. За твердженням відповідача, звільнення відбулося виключно за волевиявленням позивача, а тому жодного психологічного тиску з її боку не було.
За твердженням відповідача, позивач була допущена до роботи, забезпечена робочим місцем, а після висловлених зауважень її робоче місце було додатково облаштовано. Відповідач зазначила, що спочатку робочим місцем було визначено кабінет № 224, який упродовж години обладнали письмовим столом, ноутбуком, офісним кріслом і канцелярським приладдям. До кінця робочого дня 13.10.2023, за твердженням відповідача, були виконані всі побажання позивача та її представника, після чого позивачу було надано інше робоче місце в кабінеті № 109, облаштоване необхідними меблями й технікою, крім стаціонарного телефону, який знаходиться в приймальні. Відповідач зауважила, що у закладі передбачено лише одну точку доступу до телефонного зв`язку, яка розташована в приймальні директора.
Щодо надання позивачу щорічної відпустки відповідач зазначила, що відповідна заява була подана позивачем самостійно ще до ознайомлення з робочим місцем. За твердженням відповідача, 12.10.2023 о 08:25 у книзі реєстрації вхідної документації було зареєстровано заяву позивача, в якій, зокрема, містилося прохання внести її до графіка щорічних відпусток на 2023/2024 навчальний рік. У зв`язку з цим відповідач наголосила, що позивач не мала наміру приступати до виконання трудових обов`язків, а відразу ініціювала питання надання відпустки. Аналогічно, після виходу з відпустки 13.11.2023, як зазначила відповідач, позивач у присутності членів комісії з трудових спорів на початку робочого дня подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на один місяць, не з`ясувавши, чи виконані її вимоги щодо облаштування робочого місця.
Відповідач наголосила, що твердження позивача про її приниження в присутності трудового колективу та учнів є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними належними доказами, зокрема показаннями свідків або медичними документами про погіршення стану здоров`я.
Крім того, відповідач зазначила, що не вчиняла жодних одноособових дій, які могли б свідчити про мобінг. За твердженням відповідача, акти приймання-передачі документації складалися комісією закладу, а оформлення протоколу наради здійснювалося відповідно до встановленого порядку, а не за її окремою вказівкою. Відповідач також звернула увагу, що позивач, за її словами, відмовлялася підписувати документи.
23.04.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначила, що відповідач не врахувала передбачені законом форми психологічного та економічного тиску, зокрема створення напруженої, ворожої та образливої атмосфери, безпідставне виокремлення працівника з колективу, ізоляцію, перешкоджання виконанню трудових обов`язків та недопущення до належних умов праці. На думку позивача, саме такі дії були вчинені директором ОСОБА_5 щодо ОСОБА_4 .
Позивач наголосила, що ще з квітня 2022 року директор ОСОБА_5 з особистих мотивів прагнула звільнити ОСОБА_4 із займаної посади. За твердженням позивача, спочатку такі дії здійснювалися через заступника керівника, а згодом було ініційовано скорочення посади. Позивач зауважила, що такі дії порушували трудові права ОСОБА_4 та суперечили засадам належного ставлення до працівниці.
Позивач зазначила, що 13.09.2022 було проведено приймання-передачу документів ОСОБА_4 без її участі та відома, хоча вона перебувала на робочому місці. На думку позивача, незрозумілими залишаються як підстави передачі документів без участі працівниці, так і повноваження осіб, які оцінювали якість виконаної нею роботи та складали відповідні акти.
Позивач звернула увагу, що незаконність дій директора ОСОБА_5 при звільненні ОСОБА_4 вже була встановлена судом у справі № 756/9297/22, за результатами розгляду якої наказ про звільнення було визнано незаконним і скасовано, а ОСОБА_4 поновлено на роботі. У зв`язку з цим позивач вважає доводи відповідача про правомірність скорочення посади безпідставними.
Позивач зазначила, що після поновлення на роботі 12.10.2023 ОСОБА_4 прибула на своє робоче місце для виконання посадових обов`язків, однак замість належних умов праці зазнала приниження з боку адміністрації закладу, зокрема директора ОСОБА_5 . За твердженням позивача, працівниці з багаторічним стажем було визначено робоче місце в необладнаному та неопалюваному приміщенні, де вона була змушена працювати за дитячими меблями.
Позивач наголосила, що директор ОСОБА_5 достеменно знала, що вказані обов`язки не можуть бути виконані у кабінеті № 224, оскільки стаціонарний телефон розміщений лише у приймальні закладу. На думку позивача, це свідчить про свідоме створення умов, за яких працівниця була позбавлена можливості належно виконувати свої трудові обов`язки.
Позивач зазначила, що станом на 13.11.2023 ситуація не змінилася, а замість забезпечення належних і гідних умов праці директор ОСОБА_5 намагалася неправомірно змінити посадову інструкцію ОСОБА_4 .
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024 головуючим суддею було визначено суддю Оболонського районного суду м. Києва Пукало А.В.
Представник позивача - ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, з мотивів, наведених у позовній заяві.
Представник відповідача Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації - Манжула А.М. у судовому засіданні просив відмовити У задоволенні позовної заяви, з мотивів, наведених у відзиві.

Представник відповідача Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва - Міхо К.В. у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовної заяви, з мотивів, наведених у відзиві.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, явку представника не забезпечила.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_4 з 02.10.2002 працювала на посаді секретаря-друкарки у Ліцеї № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва, що підтверджується наказом про призначення на роботу № 172-К від 02.10.2002.
Директором Ліцею з 31.08.2016 і станом на дату ухвалення рішення є ОСОБА_5 (наказ № 1121-к від 31.08.2016, наказ Департаменту № 630-к від 31.08.2016).
Наказом № 26/1 від 31.03.2022 працівників закладу, зокрема позивача, було виведено у простій, що підтверджується копією наказу № 26/1 від 31.03.2022.
07.07.2022 позивачу було направлено повідомлення № 02/437 про необхідність з`явитися на робоче місце та приступити до виконання посадових обов`язків з 11.07.2022, що підтверджується копією повідомлення № 02/437 від 07.07.2022.
08.07.2022 позивач звернулася із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати на період з 11.07.2022 до 24.07.2022, що підтверджується копією заяви від 08.07.2022.
Станом на липень 2022 року позивач мала статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується копією довідки ВПО № 2606-5000992388 від 12.04.2022.
10.07.2022 заклад відмовив позивачу у наданні відпустки без збереження заробітної плати.
11.07.2022 позивач направила скаргу на дії адміністрації закладу до Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, що підтверджується копією скарги від 11.07.2022.
Наказом № 29-в від 11.07.2022 позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати на період з 11.07.2022 до 24.07.2022, що підтверджується копією наказу № 29-в від 11.07.2022.
08.07.2022 позивач також зверталася із запитом щодо ознайомлення з графіком відпусток, що підтверджується копією листа-запиту від 08.07.2022.
Згідно з копією наказу № 56-к від 13.07.2022 відповідно до п. 2 наказу Міністерства освіти і науки України від 06.12.2010 № 1205 «Про затвердження Типових штатних нормативів закладів загальної середньої освіти», з метою оптимізації освітнього процесу та розширення додаткового напряму роботи закладу в рамках участі в дослідно-експериментальній роботі Всеукраїнського рівня «Впровадження сучасних інформаційних технологій» («Єдина Школа») в освітню управлінську діяльність» наказано:
- вивести зі штатного розпису посаду секретаря-друкарки з 14 вересня 2022 року;
- ввести до штатного розпису посаду лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій;
- внести відповідні зміни до штатного розпису;
- ознайомити з даним наказом працівника, посада якого підлягає скороченню, через мобільний месенджер, електронну пошту та поштову адресу через ПАТ «Укрпошта».
Наказом Ліцею № 56-к від 13.07.2022 «Про внесення змін до штатного розпису» з 14.09.2022 виведено зі штатного розпису посаду секретаря-друкарки і введено посаду лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій. Підставою наказу зазначено пункт 2 наказу Міністерства освіти і науки України від 06.12.2010 № 1205 «Про затвердження Типових штатних нормативів закладів загальної середньої освіти» та необхідність оптимізації освітнього процесу.
Повідомленням Ліцею № 05/440 від 13.07.2022 позивача попереджено про майбутнє звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України із пропозицією зайняти посаду лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій.
Посадову інструкцію лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій затверджено наказом № 74-к від 26.08.2022. Згідно з умовами посадової інструкції до зайняття зазначеної посади встановлено вимогу до вищої освіти; коло обов`язків охоплює як функції секретаря-друкарки, так і функції з обслуговування інформаційно-комунікаційних технологій.
12.09.2022 позивач відмовилася від запропонованого переведення на нову посаду.
Наказом Ліцею № 151-к від 13.09.2022 позивача звільнено з посади секретаря-друкарки на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
Не погоджуючись зі звільненням, позивач 12.10.2022 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11.10.2023 у справі № 756/9297/22 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ № 151-к від 13.09.2022 про звільнення позивача; поновлено ОСОБА_4 на посаді секретаря-друкарки. У задоволенні решти вимог відмовлено. У мотивувальній частині рішення суд зазначив, що звільнення відбулося з порушенням передбаченого пунктом 1 статті 40 КЗпП України порядку, оскільки наявні вакантні посади (вчителя інформатики, діловода тощо) позивачу не пропонувалися. Додатковим рішенням від 11.10.2023 рішення суду в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання.
Постановою Київського апеляційного суду від 20.05.2024 рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11.10.2023 залишено без змін, а апеляційну скаргу Ліцею № 240 «Соціум» - без задоволення. Зазначене судове рішення набрало законної сили.
Наказом Ліцею № 184-к/тр від 11.10.2023, виданим на виконання рішення суду, скасовано наказ № 151-к від 13.09.2022 та поновлено позивача на посаді секретаря-друкарки.
12 жовтня 2023 року, тобто наступного робочого дня після ухвалення судом рішення про поновлення на роботі, позивач о 08:00 прибула на роботу. Як зазначили відповідачі, у зв`язку з тим, що попереднє робоче місце в приймальні директора на час її відсутності (більше року) було зайняте іншим працівником, який обіймав запроваджену посаду лаборанта з інформаційно-комунікаційних технологій, позивачу тимчасово визначено робочим місцем кабінет № 224 на 2-му поверсі молодшої школи, обладнаний партою та ноутбуком.
12.10.2023 позивач звернулася до адміністрації Ліцею із заявою щодо умов праці, у якій зазначила про необхідність забезпечення робочого столу, телефону, принтера, шаф, канцелярського приладдя та підключення електронних програм. Голова профспілкового комітету Ліцею ОСОБА_12 на заяві зробила резолюцію про необхідність вирішити це питання впродовж робочого дня 12.10.2023.
12.10.2023 позивач подала заяву про надання щорічної оплачуваної відпустки за 2023 рік. Наказом Ліцею № 72-к/тм від 12.10.2023 позивачу надано щорічну відпустку тривалістю 31 календарний день - з 13.10.2023 по 12.11.2023.
Згідно з показаннями свідка ОСОБА_12 до кінця робочого дня 12.10.2023 позивачці було підготовлено інше робоче місце на 1-му поверсі (кабінет № 109). Згідно з показаннями свідка ОСОБА_8 перенесення з 2-го поверху на 1-й здійснено з урахуванням стану здоров`я позивач.
Згідно з табелем обліку робочого часу за жовтень 2023 року позивач у жовтні 2023 року відпрацювала один робочий день - 8 годин.
13.11.2023, у перший робочий день після виходу з щорічної відпустки, у Ліцеї проведено засідання комісії з трудових спорів у складі: голови комісії ОСОБА_8, секретаря ОСОБА_7, членів - ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_9 (службова записка Ліцею № 01/141 від 14.11.2023). За результатами засідання позивача ознайомлено з оновленою посадовою інструкцією секретаря-друкарки та інструкцією з охорони праці. Доказів того, що позивач зверталася із заявою до комісії з трудових спорів, що вона повідомлялася про засідання комісії та бажала взяти в ньому участь, або що позивач надала згоду на зміну посадової інструкції в порядку, передбаченому абзацом сьомим пункту 6 Загальних положень Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, матеріали справи не містять.
13.11.2023 позивач подала Ліцею шість заяв про надання відпусток без збереження заробітної плати з посиланням на статтю 25 Закону України «Про відпустки» (як пенсіонер за віком). Усі шість заяв задоволено наказами Ліцею № 190-к/тр, № 191-к/тр, № 192-к/тр, № 193-к/тр, № 194-к/тр, № 195-к/тр від 13.11.2023, якими позивачу надано відпустки на періоди з 14.11.2023 по 17.11.2023, з 20.11.2023 по 24.11.2023, з 27.11.2023 по 01.12.2023, з 04.12.2023 по 08.12.2023, з 11.12.2023 по 15.12.2023, з 18.12.2023 по 22.12.2023.
Згідно з табелем обліку робочого часу за листопад 2023 року позивач у листопаді 2023 року відпрацювала один робочий день - 8 годин.
У жодній із шести заяв про надання відпустки без збереження заробітної плати позивач не зазначила, що подача такої заяви зумовлена застосуванням до неї мобінгу, психологічного тиску або іншими протиправними діями адміністрації Ліцею.
22.12.2023 позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням з 25.12.2023 у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України. При цьому у заяві позивач вказала на неможливість продовження роботи у зв`язку з незадовільними умовами.
Наказом Ліцею № 206-к/тр від 25.12.2023 позивача звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 25.12.2023. З наказом позивача ознайомлено під підпис.
Згідно з табелем обліку робочого часу за грудень 2023 року позивач у грудні 2023 року відпрацювала один робочий день - 8 годин.
Сукупно, у період після поновлення на посаді (12.10.2023) до дня звільнення (25.12.2023), що становить 75 календарних днів, позивач фактично відпрацювала 3 (три) робочих дні: 12.10.2023, 13.11.2023, 25.12.2023, причому останній з них є днем звільнення. У решту часу позивач перебувала у щорічній основній відпустці (13.10.2023 - 12.11.2023) або у відпустках без збереження заробітної плати, наданих на її особисті заяви.
Згідно з частиною першою статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Стаття 43 Конституції України передбачає, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ст. 26 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996 з метою забезпечення ефективного здійснення права всіх працівників на захист їхньої гідності на роботі сторони зобов`язуються поглиблювати поінформованість, поширювати інформацію про систематичні непорядні або явно негативні та образливі дії щодо окремих працівників на робочому місці або у зв`язку з виконанням роботи, сприяти запобіганню таким діям і вживати всіх відповідних заходів для захисту працівників від такої поведінки.
Згідно зі ст. 2-2 КЗпП України мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.
Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є:
створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги);
безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця);
нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту;
нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;
безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень);
необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.
Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).
Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.
Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.
Вищезазначені положення статті 2-2 КЗпП України запроваджені Законом України від 16.11.2022 № 2759-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)», який, відповідно до пункту 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 11 грудня 2022 року.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно зі статтями 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних обов`язок доведення їх відсутності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Системний аналіз положень статті 2-2 КЗпП України дає підстави визначити склад мобінгу як юридичного факту, що підлягає встановленню судом, через сукупність таких обов`язкових елементів:
- наявність дій або бездіяльності, які за своїм характером підпадають під одну або декілька форм психологічного або економічного тиску, передбачених частиною другою статті 2-2 КЗпП України.
- систематичність (повторюваність) і тривалість дій або бездіяльності. Окремий епізод, навіть конфліктний, не утворює мобінгу;
- умисність та спеціальна спрямованість дій. Мобінг - не наслідок необережності або організаційних недоліків, а свідома, цілеспрямована поведінка, яка полягає у діях, спрямованих на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків.
- суб`єкт - роботодавець, окремі працівники або група працівників трудового колективу;
- причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) і моральною шкодою (за умови заявленої вимоги про її стягнення).
При цьому, згідно з ч. 3 ст. 2-2 КЗпП України, не є мобінгом правомірні вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором.
Розподіл тягаря доказування у справах про мобінг окреслено у постанові Верховного Суду від 24.07.2024 у справі № 932/4759/21, у якій зазначено, що положення ч. 2 ст. 81 ЦПК України, які формально регулюють розподіл тягаря доказування у справах про дискримінацію, поширюються і на справи про встановлення факту мобінгу: «у таких справах позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що мали місце відповідні події чи обставини. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача».
З урахуванням викладеного та позовних вимог предметом доказування у цій справі є:
- наявність конкретних, ідентифікованих за змістом, часом, місцем і особою-виконавцем дій або бездіяльності з боку Ліцею № 240 «Соціум» та/або його посадових осіб щодо позивача;
- систематичний (повторюваний) і тривалий характер таких дій;
- умисна спрямованість на приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або на примушення до зміни/припинення трудових відносин;
- відповідність зазначених дій одній або декільком формам, переліченим у частині другій статті 2-2 КЗпП України;
- виключення кваліфікації дій як правомірної реалізації роботодавцем повноважень за частиною третьою статті 2-2 КЗпП України;
- наявність моральної шкоди, причинного зв`язку та обґрунтованість заявленого розміру.
Принцип незворотності дії закону в часі прямо закріплений у ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Положення ст. 2-2 КЗпП України, які встановлюють заборону мобінгу, визначають його ознаки та передбачають правові наслідки його вчинення, запроваджено Законом України від 16.11.2022 № 2759-IX і вони набрали чинності 11.12.2022.
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Оцінюючи доводи позивача про вчинення мобінгу, суд констатує, що значна частина обставин, на які вона посилається (телефонна розмова у квітні 2022 року; виведення з простою у липні 2022 року; відмова в наданні відпустки без збереження заробітної плати; зміна штатного розпису наказом № 56-к від 13.07.2022; звільнення 13.09.2022), мала місце до набрання чинності Законом № 2759-IX. Зазначені події не можуть отримати самостійну правову кваліфікацію за статтею 2-2 КЗпП України, а підлягають оцінці лише в межах правовідносин, які регулювалися чинним на той час законодавством.
Більше того, зазначені обставини вже були предметом самостійної судової оцінки в межах справи № 756/9297/22, в якій рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11.10.2023 наказ про звільнення позивача визнано протиправним і скасовано. Тобто способи захисту порушеного права позивача за відповідний період були реалізовані.
При цьому суд враховує, що з огляду на положення статті 26 Європейської соціальної хартії (переглянутої) як міжнародного договору, позивачем не доведено факту вчинення щодо неї систематичних неприязних або явно негативних та образливих дій до 11.12.2022, які б становили окремий від встановленого справою № 756/9297/22 порушеного права делікт. Окремі епізоди, на які посилається позивач, у цьому періоді є, по суті, проявами трудового конфлікту з приводу виведення з простою, надання відпустки та зміни штатного розпису - питань, які становлять предмет дискреційних повноважень роботодавця і не підпадають під ознаки систематичного цькування.
З урахуванням наведеного самостійній правовій оцінці за ст. 2-2 КЗпП України підлягають лише ті дії та обставини, що мали місце після 11.12.2022, тобто, по суті, події 12.10.2023, 13.11.2023, 25.12.2023 та проміжні періоди між ними.
Окремо суд зазначає, що у період з 13.09.2022 (день звільнення наказом № 151-к) до 12.10.2023 (день фактичного виходу на роботу після поновлення) позивач взагалі не перебувала у безпосередніх трудових відносинах з Ліцеєм у фактичному сенсі: трудова функція нею не виконувалася, на робочому місці вона не з`являлася, безпосередньої взаємодії з керівництвом і трудовим колективом не було. Це означає, що навіть для тієї частини періоду, що припадає на дію Закону № 2759-IX (з 11.12.2022 по 12.10.2023, тобто близько 10 місяців), фактична можливість для систематичного, повторюваного та умисного впливу роботодавця на психологічний стан працівника була об`єктивно відсутньою через відсутність самих трудових відносин у дієвому стані.
Суд звертає увагу, що рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі № 756/9297/22 ухвалено 11.10.2023, причому в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання додатковим рішенням від тієї самої дати. Позивач прибула на робоче місце наступного ранку - 12.10.2023 з 08:00.
За об`єктивних обставин, у роботодавця в розпорядженні було менше одного робочого дня для: видання наказу про скасування наказу про звільнення та поновлення працівниці на роботі; ознайомлення позивача з наказом про поновлення; організації робочого місця секретаря-друкарки в умовах, коли попереднє робоче місце в приймальні директора протягом більш ніж року з моменту звільнення (з 13.09.2022 по 12.10.2023) займалося іншим працівником, посаду якого було введено в штат замість виведеної посади позивача.
Той факт, що позивач не дочекалася завершення процесу облаштування робочого місця і в той самий день, 12.10.2023, подала заяву про надання щорічної відпустки тривалістю 31 календарний день, обмежує можливість оцінки тривалості й систематичності можливих недоліків організації робочого місця.
Суд не виключає, що первинна організація робочого місця 12.10.2023 могла бути неповною або недостатньо продуманою. Однак сам по собі факт неповного облаштування робочого місця наступного ранку після ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі не може без додаткових доказів свідчити про умисну мету принизити працівника або витіснити його з роботи.
Нагальне і повне облаштування робочого місця протягом перших годин робочого дня, наступного після ухвалення рішення суду про поновлення, об`єктивно ускладнене обмеженням часу. Оперативність дій роботодавця, які за показаннями свідків були вжиті впродовж того ж робочого дня, свідчить, навпаки, про намагання забезпечити умови праці, а не про створення «непридатних умов» з метою цькування. Така поведінка роботодавця належить до категорії організаційних труднощів виконання судового рішення про поновлення на роботі (які одразу протягом того самого дня були усунуті) і за наявних обставин не утворює складу мобінгу за ч. 1 ст. 2-2 КЗпП України.
Оцінюючи доводи позивача щодо порушення процедури зміни посадової інструкції та проведення 13.11.2023 засідання комісії з трудових спорів без її участі, суд зазначає, що такі дії за своїм характером можуть бути трудовим правопорушенням і самостійною підставою для визнання їх незаконними в окремому порядку, однак самі по собі не утворюють факту мобінгу. Позовні вимоги не стосуються факту затвердження оновленої посадової інструкції, визнання таких дій незаконними тощо.
Суд звертає увагу, що у жодній із шести заяв про надання відпустки без збереження заробітної плати, поданих позивачем 13.11.2023, не міститься посилань на застосування до неї мобінгу, психологічного тиску, неможливість продовжувати роботу через дії адміністрації Ліцею або порушення трудового законодавства роботодавцем. Заява позивача від 22.12.2023 містить такі посилання, разом з тим подана за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з мотивом «вихід на пенсію». Доказів того, що позивач зверталася до Ліцею з вимогою звільнити її за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, у тому числі вчинення мобінгу) і отримала відмову, матеріали справи не містять. Також той факт, що шість заяв про надання відпустки подано в один день - 13.11.2023, радше підтверджує намір позивача реалізувати своє право на відпустку, ніж свідчить про те, що вони обумовлені діями роботодавця.
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Разом із тим преюдиційно встановлено, що звільнення позивача наказом № 151-к від 13.09.2022 відбулося з порушенням п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме через непропонування всіх вакантних посад. Однак цитата з мотивувальної частини рішення суду у справі № 756/9297/22, на яку посилається позивач («роботодавець під час прийняття рішення про звільнення позивача керувався суб`єктивною думкою, упереджено та не об`єктивно»), є правовою оцінкою дій роботодавця, а не встановленим фактом, і відтак на неї не поширюються положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_10 (заступник директора Ліцею з адміністративно-господарської роботи) у судовому засіданні заперечила будь-які прояви мобінгу та зазначила, що з позивачем спілкувалися лояльно; робоче місце після поновлення на посаді тимчасово було визначено в єдиному вільному кабінеті, згодом обладнано на 1-му поверсі; письмово позивач щодо умов праці до неї не зверталася.
Свідок ОСОБА_12 (вчитель хімії, голова профспілкового комітету Ліцею) у судовому засіданні показала, що з письмовою заявою до профспілки позивач не зверталася; до неї письмово зверталася лише один раз - щодо облаштування робочого місця 12.10.2023; перше робоче місце 12.10.2023 було підготовлене нашвидкуруч і не повністю обладнане, у зв`язку з чим адміністрації було запропоновано вжити заходів; до кінця робочого дня 12.10.2023 для позивача було підготовлено інше робоче місце на 1-му поверсі (кабінет № 109); після поновлення на посаді ставлення до позивача в колективі було нормальним.
Свідок ОСОБА_8 (заступник директора ліцею з навчально-виховної роботи, голова комісії з трудових спорів) у судовому засіданні 11.08.2025 показала, що позивач перебувала з колективом у нормальних відносинах, фактів мобінгу їй не відомо; зі скаргами на мобінг до свідка позивач не зверталася; робоче місце позивача було надано на 1-му поверсі з урахуванням того, що їй було незручно підніматися на 2-й поверх; питання щодо посади лаборанта з ІКТ та скорочення посади секретаря-друкарки належить до компетенції директора.
Свідок ОСОБА_15 (донька позивача) у судовому засіданні 11.08.2025 показала, що в період звільнення проживала з матір`ю; на її переконання, мав місце давній особистий конфлікт між директором ліцею та матір`ю; після поновлення на роботі мати скаржилася на робоче місце в кабінеті № 224, мала проблеми зі здоров`ям; до лікарів не зверталася, лікувалася самостійно.
Свідок ОСОБА_16 (рідна сестра позивача) у судовому засіданні 11.08.2025 показала, що позивач скаржилася їй на приниження в ліцеї; конфлікт із директором, на її думку, виник давно; а також описала епізод, коли директор, переплутавши її з сестрою, висловив свідку особисту неприязнь до позивача.
Суд, оцінюючи показання свідків відповідно до статті 89 ЦПК України, виходить з того, що показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 як працівників Ліцею мають бути оцінені з урахуванням їхнього службового підпорядкування директору; разом з тим, ці показання узгоджуються з письмовими доказами справи й між собою, у тому числі в частині оперативної організації робочого місця позивача 12.10.2023; показання свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 як близьких родичів позивача засновані переважно на повідомленнях самої позивача; вони підтверджують суб`єктивне сприйняття позивачем конфліктної ситуації, але не містять об`єктивних даних про систематичні, тривалі та умисні дії роботодавця, спрямовані на приниження її честі та гідності; жоден свідок не підтвердив факту вчинення стосовно позивача конкретних, повторюваних, умисних дій, які б за змістом відповідали формам, визначеним частиною другою статті 2-2 КЗпП України.
З огляду на зазначене показання свідків у сукупності з письмовими та електронними доказами не утворюють тієї міри переконливості, яка б дозволила суду констатувати факт мобінгу.
В ході судового розгляду було досліджено надані позивачем аудіо- та відеофайли, зокрема: аудіозаписи «Аудіо 1», «частина 1», «частина 2», «Передача документів в роботу…», «Намагання ознайомити…», відеозаписи «IMG_0807», «IMG_0809», «IMG_0803», «IMG_0804».
На вказаних записах зафіксовано випадки взаємодії позивача з адміністрацією Ліцею, зокрема, усне інформування колективу про майбутнє виведення зі штатного розпису посади секретаря, пред`явлення представником позивача адміністрації Ліцею вимог щодо порядку виконання судового рішення про поновлення на роботі та забезпечення робочого місця, діалог позивача з іншим працівником Ліцею щодо акту приймання-передачі, спробу адміністрації ознайомити позивача з посадовою інструкцією тощо.
Оцінюючи надані позивачем електронні докази як єдину сукупність, у взаємозв`язку з іншими доказами суд констатує:
- жодного епізоду відкритого приниження, висміювання, наклепу, погрози або іншої форми психологічного тиску, передбаченої частиною другою статті 2-2 КЗпП України, в усій сукупності записів не зафіксовано. Тон комунікації з боку посадових осіб Ліцею ( ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , інших працівників) залишається діловим або нейтральним; зміст висловлювань стосується виконання роботодавцем своїх організаційно-розпорядчих повноважень. Натомість окремі репліки самого позивача свідчать про двосторонній характер конфлікту й виключають кваліфікацію ситуації як одностороннього цькування з боку роботодавця;
- зміст записів повністю узгоджується з позицією роботодавця про реалізацію ним своїх повноважень у межах закону: інформування колективу про реорганізацію штатного розпису; виконання судового рішення про поновлення на роботі; звичайна робоча взаємодія між працівниками з приводу документообігу; ознайомлення працівника з оновленою посадовою інструкцією після зміни штатного розпису. Кожна з цих дій у розумінні ч. 3 ст. 2-2 КЗпП України не вважається мобінгом;
- візуальний зміст відеозапису «IMG_0807» спростовує доводи позивача про створення для неї явно непридатних, принизливих або антисанітарних умов праці. Кабінет № 224, відображений на запису, є звичайним приміщенням навчального закладу зі звичайним станом стін, підлоги, стелі, нормальним рівнем освітлення; ознак занедбаності, порушення санітарно-гігієнічних норм або іншої очевидної непридатності для перебування людини з відеозапису не вбачається. У кабінеті встановлено парту з ноутбуком, забезпечено електроживлення та інтернет-з`єднання, на ноутбук встановлено робочі програми. Суд погоджується з доводами позивача, що вказане приміщення прямо не призначене для роботи секретаря, разом з тим, навіть з урахуванням того, що повноцінне функціональне облаштування робочого місця позивача на момент відеофіксації не було завершене, базові умови для перебування і виконання частини обов`язків були забезпечені;
- електронні докази не містять інформації, яка спростовувала б позицію відповідачів про оперативну реакцію адміністрації на потреби позивача в день поновлення на роботі. Навпаки, вони містять пряме запевнення представника адміністрації облаштувати робоче місце, що узгоджується з твердженням відповідачів про організацію такого місця в кабінеті № 109.
З огляду на викладене, оцінка електронних доказів у сукупності з письмовими доказами і показаннями свідків не дає підстав для висновку про наявність складу мобінгу у розумінні частини першої статті 2-2 КЗпП України. Електронні докази підтверджують факт існування трудового конфлікту між позивачем і адміністрацією Ліцею в період 2022-2023 років, але не доводять, що такий конфлікт мав односторонній систематичний характер з ознаками цькування з боку роботодавця або його посадових осіб.
З урахуванням викладеного, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності факту мобінгу у розумінні ст. 2-2 КЗпП України, а повідомлені нею обставини щодо наявності такого факту спростовані наведеними відповідачами доводами та наданими на їх підтвердження доказами згідно з ч. 2 ст. 81 ЦПК України. 
Вимога позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень є похідною від основної вимоги про визнання факту мобінгу та обґрунтована позивачем душевними стражданнями, спричиненими образливими діями адміністрації Ліцею, які вона сприймала як такі, що спрямовані на знецінення її як людини, особистості та фахівця. Оскільки суд не встановив вчинення стосовно неї таких дій та інших дій, які мають ознаки мобінгу у розумінні ст. 2-2 КЗпП України, відсутні підстави для покладення на відповідачів обов`язку відшкодувати моральну шкоду на цій підставі. Інших підстав для стягнення моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України в межах цієї справи позивач не заявляла та не обґрунтувала.
Крім того, обґрунтування позивачем розміру моральної шкоди шляхом посилання на ст. 44 КЗпП України (вихідна допомога в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку) також не може бути враховане, оскільки вихідна допомога та моральна шкода є різними за правовою природою інститутами трудового й цивільного права та не можуть підміняти одна одну.
За таких обставин у задоволенні позовної заяви слід відмовити.
Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
 
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до Ліцею № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва, Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання факту мобінгу з боку посадових осіб та відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач 1: Ліцей № 240 "Соціум" Оболонського району м. Києва, ЄДРПОУ 22877979, адреса: м. Київ, пр. Володимира Івасюка, 39-Г.
Відповідач 2: Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ЄДРПОУ 37445442, адреса: 04211, м. Київ, вул. Йорданська, 11-А.
Відповідач 3: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено 12 травня 2026 року.

Суддя         Андрій ПУКАЛО