Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

01.07.2026 р. справа №520/6441/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі за текстом - Відповідач №1, суб"єкт владних повноважень, райТЦКтаСП), Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - Відповідач №2), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі за текстом - Відповідач №3), Військової частини НОМЕР_2 (далі за текстом - Відповідач №4), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Міністерство оборони України, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони (на правах Департаменту) Офісу Генерального прокурора 	
про	визнання протиправними та скасування наказів, -	

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) Визнання протиправним та скасувати наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про призов військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) від 24 лютого 2026 року; 2) Визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині та наказу по особовому складу про зарахування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 03.04.2025р. у справі №638/6886/22 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.1111 Кримінального кодексу України. Твердив, що указана обставина виключає призов на військову службу за мобілізацією, під час особливого періоду.
Відповідач №1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що 01.10.2025р. заявник за висновком військово-лікарської комісії був визнаний приданим до проходження військової служби, права на відстрочку від мобілізації згідно з ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за відомостями облікових даних не мав, а тому правомірно був призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період та направлений до Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідач №2 - Військова частина НОМЕР_1 із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що заявник вибув до Військової частини НОМЕР_2 на виконання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2026р. №45.
Відповідач №3, ІНФОРМАЦІЯ_5 з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, фактично зазначив, що проходження заявником військової служби не порушує жодних інтересів заявника, позаяк є виконанням конституційного обов`язку громадянина України із захисту України.
Відповідач №4 – Військова частина НОМЕР_2 про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, але процесуального обов`язку з подання до суду відзиву на позов та доказів у спростування доводів позову не виконав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Міністерство оборони України та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Спеціалізована прокуратура у сфері оборони (на правах Департаменту) Офісу Генерального прокурора подали до суду процесуальні документи, у яких фактично висловили думки про те, що результат вирішення спору по суті не знаходиться у прямому та безпосередньому причинно-наслідковому зв"язку із виконанням цими державними органами законодавчо наданих повноважень.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв”язку, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевіривши обгрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
З приєднаних до матеріалів справи доказів судом з”ясовано, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_6 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 ; має присвоєний р.н.о.к.п.п. – НОМЕР_4 .
Згідно з відповіддю Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України від 07.04.2026р. №14795/16-2026 станом на 06.04.2026 за даними інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» заявника - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) обвинувальним вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.07.2023р. по справі 638/6886/22 було засуджено за ч. 4 ст. 111-1 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, а також займатися діяльністю, пов`язаною з обслуговуванням і експлуатацією електричних мереж на строк 10 років, з конфіскацію майна. Початок строку обчислюється з 20.09.2022. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України до відбуття покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 20.09.2022 до 26.07.2023 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі. 
27.05.2024 Харківським апеляційним судом вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.07.2023 залишено без змін. Вирок набрав законної сили 27.05.2024.
23.01.2025 Касаційним кримінальним судом Верховного Суду України вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.07.2023 та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27.05.2024 було скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
03.04.2025 обвинувальним вироком Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/6886/22 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) було засуджено за ч. 4 ст. 111-1 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності на строк 10 років, з конфіскацією всього майна. Указано, що початок строку відбування покарання слід обчислювати з 20.09.2022. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання було зараховано строк попереднього ув`язнення з 20.09.2022 до 27.05.2024 та з 23.01.2025 до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
Вирок набрав законної сили - 06.05.2025. 
19.09.2025 заявника було звільнено з Державної установи «П`ятихатська виправна колонія (№ 122)» у зв`язку з відбуттям строку покарання.
Згідно з довідкою 3 відділу Ізюмського РТЦКтаСП (Борова) від 24.02.2026р. №357 24.02.2026р. заявника було доставлено до райТЦКтаСП співробітниками Національної поліції України.
Згідно з наказом ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 24.02.2026р. заявник був призваний на військову службу підчас мобілізації, на особливий період та направлений до Військової частини НОМЕР_1 ; згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2026р. №64 зарахований до списків особового складу цієї військової частини; згідно з наказом командувача Сухопутний військ Збройних Сил України від 19.03.2026р. №235-РС призначений на посаду оператора безпілотних літальних апаратів відділення управління командира самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_2 ; згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2026р. №85 виключений із списків цієї військової частини у зв”язку із вибуттям до нового місяця військової служби.
За твердженням Відповідача №3 - ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідно ч. 1 Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (з адміністративно – господарської діялності) №174 від 02.06.2026 року, на підставі Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (з основної діяльності) №39 від 20.05.2026, скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 від 24.02.2026 року №463 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації на особливий період» як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства щодо призову на військову службу під час мобілізації громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (визнаний винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.111-1 ККУ - «Колабораційна діяльність») з порушенням вимог абз.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про військовий обов"язок і військову службу», вимог абз.4 п.4 «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період» затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024 року №560.
Стверджуючи про вчинення суб”єктами владних повноважень протиправних управлінських волевиявлень у формі наказу ІНФОРМАЦІЯ_10 з приводу призову на військову службу за мобілізацією, під час особливого періоду та у формі наказу військової частини з приводу зарахування до списків особового складу, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідачі є суб”єктами владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачами наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суд зазначає, що згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.
За приписами ст.ст.17 і 65 Конституції України до згаданих вище обов`язків людини перед суспільством належить обов”язок з приводу захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності України у спосіб відбуття військової служби відповідно до закону.
Таким законом є Закон України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", згідно з п.3 ст.1 якого військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ч.9 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до ч.10 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
З наведеного слідує, що до категорії військовозобов”язаних за загальним правилом належать усі громадяни України чоловічої статі, які підлягають взяттю на військовий облік безвідносно до події фактичного знаходження на такому обліку (тобто громадянин, котрий підлягає військовому обліку, але з будь-яких причин не знаходиться на військовому обліку не втрачає статусу військовозобов”язаного).
За визначенням ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
У розумінні ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Суд відмічає, що на військову службу поширюються як загальні принципи державної служби, сформульовані законодавцем у положеннях ч.1 ст.4 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" і у положеннях Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", так і норми спеціальних актів права, зокрема, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-ХIV) та Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV).
Тож, прогалини у нормативному регулюванні відносин з проходження військової служби можуть усуватись і приписами загальних актів права, а саме: Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю України, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті військової служби.
Суд зважає, що у положеннях ст.19 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" законодавцем згадано саме про право особи на державну службу.
Водночас із цим, згідно з ч.1 ст.39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Звідси слідує, що у контексті спірних правовідносин проходження військової служби може бути кваліфіковано як у якості випадку реалізації особою права на державну службу (у випадку вступу особи на військову службу за власною ініціативою), так і у якості випадку виконання особою обов`язку (у випадку вступу особи на військову службу за ініціативою органу військового управління у формі призову за мобілізацією, на особливий період у порядку Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").
При цьому, слід ураховувати, що за хоча змістом ч.3 ст.43 Конституції України використання примусової праці забороняється, але військова служба не вважається примусовою працею.
Розв”язуючи спір, суд зауважує, що у силу спеціального застереження ч.5 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
До згаданих підстав можуть бути віднесені, зокрема, положення ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" (коли громадяни звільняються від виконання військового обов”язку у спосіб припинення проходження військової служби); положення ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" (коли громадяни отримують відстрочку від направлення на проходження базової військової служби); положення ст.18 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" (коли громадянам надається звільнення від проходження базової військової служби); ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (коли громадяни отримують відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації), положення ч.6 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" (виключення з військового обліку громадян України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі).
При цьому, суд зауважує, що положення ст.37 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (в усіх редакціях) в частині такої підстави як визнання непридатним до військової служби не містять ані підстав для абсолютного та незворотного у часі скасування чи припинення військового обов”язку, ані застереження про те, що майбутня законодавча зміна медичних вимог до стану здоров”я військовозобов”язаного унеможливлює відновлення військового обліку громадянина України чоловічої статі, який раніше помилково чи безпідставно або на підставі раніше діючого законодавства був виключений з військового обліку з причини визнання непридатним до військової служби у минулому.
При цьому, оскільки військовий обов`язок за змістом ст.ст.17 і 65 Конституції України не може бути кваліфікований ані у якості міри юридичної відповідальності, ані у якості покарання, то приписи ст.58 Конституції України слід визнати незастосовними до суспільних відносин з приводу саме порядку виконання військового обов”язку (а не юридичних наслідків вчинення протиправних діянь), а відтак, усі управлінські волевиявлення суб”єктів владних повноважень з приводу порядку виконання громадянином України чоловічої статі військового обов”язку повинні грунтуватись виключно на нормах чинного на конкретну календарну дату національного закону України без ретроспективного застосування приписів законодавства, котре є недіючим.
Розв`язуючи спір, суд ураховує, що у силу спеціального застереження ч.2 ст.4 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" Збройні Сили України та інші військові формування не можуть комплектуватися особами, які мають судимість за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи мають судимість за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 Кримінального кодексу України, а також засудженими службовими особами, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України займали особливо відповідальне становище, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку.
Збройні Сили України та інші військові формування не можуть комплектуватися особами, які обвинувачуються у вчиненні тяжкого та/або особливо тяжкого корупційного кримінального правопорушення та кримінальне провадження стосовно яких перебуває на стадії судового провадження.
Аналогічне за суттю правило включено законодавцем і до ч.4 ст.39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", де указано, що на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, засуджені за вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи засуджені за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 Кримінального кодексу України, а також засуджені службові особи, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України займали особливо відповідальне становище.
Здобутими судом доками підтверджено, що заявник є особою, засудженою на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.1111 Кримінального кодексу України (тобто за вчинення злочину проти основ національної безпеки України).
Матеріали справи не містять об`єктивних даних ані про виправдання заявника від звинувачення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.1111 Кримінального кодексу України; ані про погашення судимості, ані про зняття судимості.
Тож, з матеріалів справи суд не знаходить підстав для кваліфікації у якості правомірного управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень у формі наказу від 24.02.2026р. №463 з приводу призову заявника на військову службу за мобілізацією, на особливий період, позаяк згадане управлінське волевиявлення прямо суперечить приписам ч.2 ст.4 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" та ч.4 ст.39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу".
Однак, визначаючись з приводу належного способу захисту, суд зважає, що у розумінні ст.8 Конституції України, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року скасування наказу органу публічної адміністрації про призначення громадянина на посаду публічної служби вже після початку проходження цією особою публічної служби (тобто після настання події вичерпання дії правового акту суб”єкта владних повноважень) суперечить принципу юридичної визначеності як невід”ємної складової верховенства права.
До того ж, суд зазначає, що відповідно до п.4 ч.1 ст.24 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
При цьому, за приписами ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008; далі за текстом - Положення №1153/2008), Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджена наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009р. №170, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19.08.2009р. за №438/16454; далі за текстом - Інструкція №170) ані скасування наказу про призов військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ані скасування наказу про зарахування призваної на військову службу під час мобілізації, на особливий період особи до списків особового складу конкретної військової частини не призводить до виникнення підстав для припинення військової служби.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.
Суд відмічає, що у розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У межах спірних правовідносин кожним із суб”єктів владних повноважень (і відповідачем №1, і відповідачем №2) були вчинені управлінське волевиявлення у формі наказів, котрі призвели до початку проходження заявником публічної військової служби.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень – Відповідачем №1 не було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 24.04.2026р. №463 відносно заявника суперечить приписам ч.2 ст.4 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" та ч.4 ст.39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу".
Водночас із цим, відповідно ч. 1 Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (з адміністративно – господарської діялності) №174 від 02.06.2026 року, на підставі Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (з основної діяльності) №39 від 20.05.2026, скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 від 24.02.2026 року №463 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації на особливий період» як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства щодо призову на військову службу під час мобілізації громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (визнаний винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.111-1 ККУ - «Колабораційна діяльність») з порушенням вимог абз.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», вимог абз.4 п.4 «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період» затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024 року №560.
Тож, оскаржене рішення суб"єкта владних повноважень - Відповідача №1 припинило існування у якості реальної речі матеріального світу - діючого правовозастосовчого акту органу публічної адміністрації і тому не може бути скасовано судом.
Разом із тим, указана обставина не може бути кваліфікована судом у якості підстави для закриття провадження у справі відповідно до п.8 ч.1 ст.238 КАС України, позаяк створені цим рішенням правові наслідки продовжують існувати і дотепер.
Утім, розглядаючи справу, суд відзначає, що згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
За визначенням ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
У розумінні ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Притаманна публічній державній службі ознака безперервності повноважень унеможливлює скасування будь-яких наказів про проходження громадянином публічної служби у формі вступу на державну службу чи у формі призначення на конкретну посаду державної служби (як у позасудовому, так і у судовому порядку), адже означені накази як правовозастосовчі акти індивідуальної дії втрачають юридичну силу з моменту календарної дати прийняття (тобто ретроспективно), що призводить до втрати особою відповідного правового статусу публічного / державного службовця (у даному випадку - військовослужбовця) з моменту видання скасованого наказу і до нелегітимності усіх управлінських волевиявлень, діянь, вчинків конкретної особи на посаді державної служби.
Як то указано у ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ "Про оборону України", бойовий імунітет - звільнення військового командування, військовослужбовців, поліцейських поліції особливого призначення Національної поліції України, добровольців територіальної оборони, працівників правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, осіб, визначених Законом України "Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України", від відповідальності, у тому числі кримінальної, за втрати особового складу, бойової техніки чи іншого військового майна, наслідки застосування збройної та іншої сили під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), настання яких з урахуванням розумної обачності неможливо було передбачити при плануванні та виконанні таких дій (завдань) або які охоплюються виправданим ризиком, крім випадків порушення законів та звичаїв війни або застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
З огляду на викладені вище міркування у вимірі обставин спірних правовідносин у контексті ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року скасування наказів про проходження заявником військової служби призведе як до втрати заявником статусу військовослужбовця саме з моменту видання оскарженого наказу (тобто до неможливості використання соціальних гарантій захисту прав військовослужбовця), так і до позбавлення заявника захисту за правилами бойового імунітету. 
Відтак, з викладених вище міркувань позов за епізодом скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2026р. №64 до задоволення не підлягає, позаяк погіршує правове становище заявника в аспекті соціальних гарантій військовослужбовця за вже відбутий час військової служби та не призводить до припинення військової служби.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Під час розгляду справи судом не відшукано судових актів, котрі б підлягали застосуванню до спірних правовідносин згідно з ч.4 ст.78 КАС України або згідно з ч.5 ст.242 КАС України з огляду на предмет доказування у спорі по справі №520/6441/26. 
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 238, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Заяву про закриття провадження у справі відповідно до п.8 ч.1 ст.238 КАС України - залишити без задоволення.
Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко