РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №766/17618/25
Пров. №2/766/1121/26 

04 червня 2026 року м.Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Зацепілін В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Енерджі-Херсон» про стягнення недонарахованої заробітної плати,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Енерджі-Херсон» недонараховану йому заробітну плату за час простою з 01.06.2022 по 08.07.2025 в розмірі 234963,43 грн.
Провадження по справі відкрите ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 03.12.2025 р., вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. 
15.12.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Енерджі-Херсон» надійшов відзив на позов, в якому просять відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку звернення до суду.
Ухвалою підготовчого засідання від 28.01.2026 зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Кліар Енерджі-Херсон» надати суду свої пояснення щодо суті позовних вимог та докази правомірності ненарахування позивачеві заробітної плати за час простою з 01.06.2022 по 08.07.2025.
Підготовче провадження закрите ухвалою суду від 17.02.2026 р., справа призначена до розгляду за суттю.
Ухвалою від 07.05.2026 р. поновлено судовий розгляд у справі; витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Енерджі-Херсон» наступну інформацію: чи нараховувалася заробітна плата ОСОБА_1 за час простою з 01.06.2022 по 08.07.2025; надати довідку про розмір його посадового окладу в період з 01.06.2022 по 08.07.2025; оголошена перерва до 26.05.2026р.
Відповідачем ухвала суду, яка доставлена в електронний кабінет відповідача 11.05.2026 не виконана, витребувані судом відомості не надані.
В судове засідання 26.05.2026 року сторони не прибули – про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, судом здійснено запит щодо отриманих позивачем доходів та утриманих податків, суд перейшов до стадії ухвалення рішення та визначив час його проголошення у судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 29 травня 2019 року працював у ТОВ «Кліар Енерджі-Херсон» на посаді машиніста двигунів внутрішнього згорання, що підтверджено копією наказу № 5-к від 28.05.2019 р.
Наказом директора ТОВ «Кліар Енерджі-Херсон» від 01 квітня 2022 року № 5/аг було оголошено простій не з вини працівників з 01 квітня 2022 року працівникам виробничої дільниці "Херсон", зокрема, ОСОБА_1 , з оплатою простою у розмірі 2/3 посадового окладу.
Наказом № 5/к від 08.07.2025 ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін з виплатою грошової компенсації за 111 календарних днів щорічної основної відпустки.
Суду не надано відомостей щодо розміру посадового окладу позивача в період з 01.06.2022 по 08.07.2025 для визначення розміру оплати простою в цей період, відповідно до розрахунку при звільненні середній заробіток за календарний день позивача складав 365,64 грн.
Підстав для невиплати позивачеві оплати простою відповідно до наказу від 01 квітня 2022 року № 5/аг відповідачем не наведено. Посилання на воєнний стан, позбавлення здійснення контролю за інженерною спорудою, окупацією, втрату зв`язку з позивачем, заволодіння військовослужбовцями рф майном підприємства, руйнацію інженерної установки, викрадення обладнання та, відповідно втрату можливості здійснення господарської діяльності не є підставою для невиконання наказу від 01 квітня 2022 року № 5/аг. Доказів його скасування, зміни тощо суду не надано.
Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність припинення виплат позивачеві простою з 01.06.2022 року до 08.07.2025 р.
Щодо строків звернення до суду.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Позивача звільнено 08.07.2025 р., документи, втому числі щодо середнього заробітку надані позивачу 31.07.2025 р., позивач звернувся з позовом до суду 28.11.2025.
При цьому щодо невиплати йому заробітної плати за простій позивач повинний був дізнатися кожного наступного місяця після нездійснення такої виплати, починаючи з липня 2022 року.
Суд враховує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта, сьома статті 43 Конституції України).
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).
Принцип ефективності конституційного контролю вимагає, щоб права, гарантовані Конституцією України, мали не декларативний, а дієвий характер. Будь-яка система строків звернення до суду має забезпечувати баланс інтересів держави й учасників процесуальних правовідносин. Існування такої системи потрібне, проте вона завжди міститиме елемент потенційної несправедливості - або для позивача, який може не мати достатньо часу для звернення до суду, або для відповідача, який буде змушений захищатися від вимог після тривалого періоду бездіяльності іншої сторони.
Критерієм відповідності строку звернення працівника до суду вимогам Конституції України є його розумність; розумним визнають строк, який є достатнім для подання позову за звичайних життєвих обставин, не створює надмірних труднощів для працівника й застосовується передбачувано та однаково. Водночас оцінка розумності такого строку не може ґрунтуватися на гіпотетичних випадках незнання закону; вирішальним є те, чи забезпечує строк реальну можливість реалізувати право у звичайних умовах.
Введення воєнного стану в Україні об`єктивно створює умови, які не можна вважати звичайними. Законодавець, установлюючи строки звернення працівника до суду, має враховувати надзвичайний характер правового режиму воєнного стану та пов`язані з ним об`єктивні перешкоди в доступі до правосуддя.
Право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта статті 43 Конституції України), є гарантією мінімального рівня оплати праці, тоді як право на своєчасне одержання винагороди за працю (частина сьома статті 43 Конституції України) -гарантією реалізації цього права (виплата всіх належних сум у визначені строки); разом ці гарантії формують єдиний конституційний стандарт захисту, що охоплює і рівень, і своєчасність одержання винагороди за працю.
Згідно з частиною сьомою статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Роботодавець зобов`язаний регулярно й своєчасно виплачувати заробітну плату та інші належні працівникові виплати протягом усього періоду дії трудових відносин.
Конституційна гарантія своєчасного одержання винагороди за працю охоплює весь період дії трудових відносин. До моменту припинення трудових відносин зобов`язання роботодавця щодо виплати заробітної плати є таким, що триває.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, вказано, що "невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку" ( абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Отже, порушення зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим: кожен день невиплати або затримки виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат означає не завершене правопорушення, а таке, що триває.
Законодавством України визначено, що працівник (сторона, яка перебуває у трудових правовідносинах) має право на отримання заробітної плати за виконану роботу, врегульовано періодичність її виплати (гарантовано одержання винагороди за працю навіть у тих випадках, коли затримка виплати заробітної плати пов`язана з об`єктивними труднощами, що виникають у роботодавця), а також передбачено юридичну відповідальність роботодавця за порушення строків виплати працівникові заробітної плати або виплату не в повному обсязі. Водночас законодавство України не передбачає кінцевого строку існування обов`язку роботодавця щодо виплати заробітної плати за виконану працівником роботу та інших належних працівникові виплат (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до чинного законодавства, зокрема в разі звільнення), а також не встановлює граничної часової межі, за якою припиняється суб`єктивне право працівника на отримання невиплачених сум заробітної плати. Право працівника на судовий захист у сфері оплати праці не залежить від факту нарахування йому відповідних грошових виплат, тому в разі порушення законодавства про оплату праці працівник зберігає право звернутися до суду про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат
Трудові права підлягають захисту в конституційному вимірі. Зокрема, частина сьома статті 43 Конституції України встановлює, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Винагорода за працю безпосередньо пов`язана з людською гідністю та соціальною справедливістю, адже право на винагороду за працю є складовою права на працю і водночас гарантією поваги до людської гідності . Обмеження можливості працівника вимагати належну винагороду за працю в судовому порядку під час дії трудових відносин фактично нівелює цю гарантію. У сфері трудових відносин працівник перебуває в економічному та організаційному підпорядкуванні від роботодавця. Така підпорядкованість може ускладнити своєчасне звернення до суду для захисту права на оплату праці, тому нерідко працівники утримуються від подання позову під час дії трудових відносин через побоювання тиску, погіршення умов праці чи можливого звільнення.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, у межах яких особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, є КЗпП України, який містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.
Вирішуючи питання щодо строків звернення позивача за захистом своїх трудових прав, суд зазначає, що звернення до суду у справі мало місце 28.11.2025 року (при цьому позовна заява була сформовано в системі «Електронний Суд» 27.11.2025), тобто поза межами тримісячного строку для стягнення середньої оплати праці за час вимушеного прогулу як з дня звільнення, так і з дня отримання розрахунку при звільненні від 08.07.2025, отриманого позивачем згідно трекінгу поштового відправлення 05.08.2025р.
Враховуючи наведене, позивач повинний був звернутися до суду з позовом в строк до 05.11.2025р. включно.
Відтак суд дійшов до висновку, що позивач пропустив строк, визначений законом для звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заробітної плати за час простою.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.
Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.
Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
Встановивши, що відповідачем допущено порушення норм трудового права щодо виплати заробітної плати, проте відповідач, отримавши 05.08.2025 року розрахунок сум при звільненні, достовірно знаючи та розуміючи, що з червня 2022 року до 08.07.2025 року не отримував оплату простою, з відповідним позовом до суду звернувся лише 28 листопада 2025 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що ОСОБА_1 пропустив встановлений трудовим законодавством трьохмісячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, не навів достатніх та обґрунтованих підстав об`єктивної неможливості звернення до суду з позовом у передбачений статтею 233 КЗпП України строк.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Заходи забезпечення позову не застосовувалися.
Доказів про наявність судових витрат відповідачем не надано, позивач був звільнений від сплати судового збору.
Підстави для негайного виконання рішення суду відсутні.
Рішення в повному обсязі складено 04 червня 2026 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. 6-13, 76, 81, 82, 133, 137, 141, 158, 200, 206, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд
вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Енерджі-Херсон» про стягнення недонарахованої заробітної плати відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кліар Енерджі-Херсон», ЄДРПОУ 42408748, місцезнаходження: Чернігівська область, Корюковський район, місто Корюківка, провулок Вокзальний, буд. 6

Суддя	О.  В.  Ус