ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/1662/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Богатиря К.В., Савицького Я.Ф.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29)

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
за участю представників сторін:
від прокуратури – Черніговська О.С.;
від Веселинівської селищної ради – не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" – Варениця О.В.; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі"
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 (повний текст складено 27.03.2026) 
по справі №915/1662/23 
за позовом Керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі"
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності.
(суддя першої інстанції Семенчук Н.О., дата та місце ухвалення рішення: 17.03.2026, Господарський суд Миколаївської області, м. Миколаїв),

У жовтні 2023 року Керівник Вознесенської окружної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Веселиніської селищної ради (далі - Позивач) до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі” (далі - Відповідач), в якій просив суд:
- усунути перешкоди Веселинівській селищній раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 площею 2 га шляхом скасування вчиненої 19.06.2019 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 площею 4,529 га, що розташована в межах території Веселинівської селищної ради (Веселинівська ОТГ) Вознесенського району Миколаївської області;
- усунути перешкоди Веселинівській селищній раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 площею 2 га шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" за № 32292611 від 03.07.2019.
В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначав, що у справі №915/803/20 підтверджено право власності держави в особі Головного управління Держгеокадастру в області (та у подальшому його правонаступника - Веселинівської селищної ради) на ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591, відповідно до її координат, то наявні державна реєстрація у Державному земельному кадастрі сформованої, у тому, числі за її рахунок, ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 площею 4,529 га та державна реєстрація права власності ТОВ "Кузьмин Енерджі" на цю землю, вчинена Державному реєстрі речових прав, є перешкодами у здійсненні селищною радою своїх повноважень власника.
З огляду на зазначене, Прокурор вважав, що задоволення позову про усунення перешкод у здійсненні Веселинівською селищною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ТОВ "Кузьмин Енерджі" на земельну ділянку з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 відповідає ефективному способу захисту порушених прав.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.11.2023 (суддя Алексєєв А.П.) позовну заяву у справі № 915/1662/23 було повернуто Прокурору.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2024 ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 23.11.2023 року про повернення позовної заяви у справі № 915/1662/23 скасовано, матеріали справи передано до Господарського суду Миколаївської області для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 25.11.2024 (суддя Олейняш Е.М.) було закрито провадження у справі № 915/1662/23.
Постановляючи вказану ухвалу, суд дійшов висновку про закриття провадження у даній справі № 915/1662/23 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наявність рішення суду по справі №915/803/20, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 було скасовано ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 25.11.2024 про закриття провадження у справі №915/1662/23; справу №915/1662/23 направлено для продовження розгляду до Господарського суду Миколаївської області (постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 у справі № 915/1662/23 набрала законної сили, в касаційному порядку не оскаржувалася, та є чинною).
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 у даній справі позовні вимоги задоволено; усунуто Веселинівській селищній раді перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 площею 2 га шляхом скасування вчиненої 19.06.2019 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 площею 4,529 га, що розташована в межах території Веселинівської селищної ради (Веселинівська ОТГ) Вознесенського району Миколаївської області; усунуто Веселинівській селищній раді перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 площею 2 га шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" за № 32292611 від 03.07.2019; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 5368,00 грн.
У своєму рішенні місцевий господарський суд зазначив, що у ситуації, яка склалася у цій справі, повернення земельної ділянки у володіння власника (правомірного володільця) лише шляхом задоволення позову про витребування майна не відбувається з огляду на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 втратила статус об`єкта цивільних прав, тому саме лише рішення суду про витребування майна (навіть із наведенням координат спірної земельної ділянки у формат : №1 - відстань: 19,56 м., координати: X-5231412.5579, Y-4187042.9065; №2 - відстань: 58.88 м., координати: X-5231393.8972, Y-4187037.0437; №3 - відстань: 255,59 м., координати: X-5231337.7264, Y-4187019.3961; №4 - відстань: 75,74 м., координати: X-5231387.1623, Y-4186768.6372; №5 - відстань: 265.03 м., координати: X-5231461.6261, Y-4186782.4597) не є достатньою підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за відповідачем нині вже зареєстровано право не безпосередньо на витребувану спірну земельну ділянку, а на новоутворену земельну ділянку.
Суд першої інстанції виходив із того, що скасування державної реєстрації земельної ділянки можливе лише за умови одночасного вирішення питання щодо зареєстрованих речових прав, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду.
З урахуванням встановлених обставин, зокрема, об`єднання спірної земельної ділянки з іншими та формування нової земельної ділянки, суд дійшов висновку про неможливість виконання рішення у справі № 915/803/20 без усунення створених Відповідачем юридичних перешкод.
Місцевий господарський суд зазначив, що новоутворена земельна ділянка сформована, зокрема, за рахунок спірної ділянки, що виключає можливість збереження права власності Відповідача на неї в повному обсязі та зумовлює необхідність скасування її державної реєстрації як умови відновлення порушених прав.
З огляду на викладене, суд першої інстанції визнав обраний Прокурором спосіб захисту належним та ефективним, спрямованим на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою, та задовольнив позовні вимоги у даній справі.
Не погоджуючись з таким рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 по справі №915/1662/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апелянт вважає рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, суперечить усталеній практиці Великої Палати Верховного суду, оскільки заявлений Позивачем позов по своїй правовій природі не спрямований на захист нового порушеного права (в даній справі відсутні докази наявності нового порушеного права), дублює наслідки вже існуючого судового рішення у справі №915/803/20, використовується як інструмент повторного впливу на правовий результат, який вже врегульований судом, спрямований виключно на забезпечення виконання рішення у справі №915/803/20, що фактично підміняє стадію виконавчого провадження, а отже є таким, що підлягає скасуванню.
На переконання Апелянта, висновки суду першої інстанції взаємовиключають обрання Позивачем належного та ефективного способу захисту, оскільки Позивачем пред`явлено не віндікаційний а негаторний позов, самостійні вимоги якого в спірних правовідносинах не підлягають задоволенню оскільки, вимоги про припинення речових прав на новоутворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації не є самостійними способами захисту порушених прав, а слугують меті реалізації основного способу захисту, яким є витребування, а тому зазначені вимоги (способи захисту) не можуть бути застосовані окремо від віндикаційного позову.
Як зазначає Відповідач, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.09.2025 у справі №911/906/23 виснувала, що у спірних правовідносинах такі способи захисту порушених прав, як припинення речових прав на новоутворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації, не можуть бути застосовані окремо від витребування, бо їхнє призначення полягає в забезпеченні виконання віндикації як основного способу відновлення порушеного права. Визначаючи сферу застосування наведених висновків, Велика Палата Верховного Суду акцентує увагу на тому, що ці висновки застосовні в ситуації, коли Відповідач вчиняє дії з метою унеможливлення витребування спірної земельної ділянки, яка до цього існувала не лише в розумінні статті 79 Земельного кодексу України - як частина земної поверхні, а й в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України - як окремий об`єкт цивільних прав, шляхом об`єднання з іншими належними йому ділянками, правомірність набуття яких не оспорюється. У такому разі потрібно припинити право власності на новостворену земельну ділянку зі скасуванням її державної реєстрації задля того, щоб зробити можливим віндикацію спірного майна. У таких правовідносинах зазначені вимоги є не самостійними способами захисту порушених прав, а слугують меті реалізації основного способу захисту, яким є витребування, а тому припинення права власності на новостворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації не можуть бути застосовані окремо від віндикаційного позову у подібних правовідносинах.
Проте, Позивачем в даній справі, відповідні позовні вимоги про витребування спірної земельної ділянки не заявлялись. При цьому, відповідно до наведеного самим судом правового висновку Великої Палати Верховного Суду похідні вимоги не можуть існувати та застосовуватися окремо від основної вимоги про витребування. В свою чергу, правильне застосування цієї позиції означає, якщо відсутня вимога про витребування майна, інші вимоги (про припинення права, скасування реєстрації) не можуть бути самостійним способом захисту.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції навіть при тому, що і послався у своєму рішенні на останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду у спірних правовідносинах, дійшов помилкових висновків про обрання Прокурором належного способу захисту порушених прав та задоволення позову. Водночас, обрання Позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, а отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.
Також Скаржник зазначає, що задовольняючи даний позов, суд першої інстанції, погодившись з доводами Прокурора, виснував про неможливість виконання первісного рішення суду у справі № 915/803/20 про витребування, з огляду на те, що юридично витребувана судом спірна земельна ділянка як об`єкт цивільних прав припинила існування, а тому виконати подібне судове рішення та досягнути мети правосуддя у вказаній справі неможливо. 
Позаяк, Відповідач вважає, що висновки суду щодо неможливості виконання первісного рішення, сформовані без належного урахування сутнісного змісту кадастрового обліку, а також за відсутності у справі належних та допустимих доказів реальної неможливості виконання первісного рішення суду.
Як зазначає Апелянт, матеріали справи не містять належних та обґрунтованих доказів неможливості виконання судового рішення від 03.12.2020 у справі №915/803/20, так, само як і звернення Позивача до виконавчої служби, з метою вчинення виконавчих дій по виконанню зазначеного рішення. Натомість, заявлені позовні вимоги фактично, використовується як інструмент повторного впливу на правовий результат, який вже врегульований судом, спрямований виключно на забезпечення виконання рішення у справі № 915/803/20, що фактично підміняє стадію виконавчого провадження.
На переконання Апелянта, судом порушено принцип res judicatа, який передбачає не лише повагу до рішення суду з точки зору використання процедур оскарження, але й з погляду неможливості повторного звернення до суду з тотожним позовом. Інакше кажучи, відповідно до цього принципу справа, що вже була вирішена судом, не може стати предметом нового судового розгляду. Зокрема, ЄСПЛ у рішенні від 15.07.2010 у справі "Ющенко та інші проти України" з-поміж іншого зазначив, що нове вирішення тих самих питань, які були вирішені в іншому провадженні у цивільній справі, звело нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом правової визначеності.
Крім того, Скаржник вважає, що задоволення позовних вимог про припинення за Відповідачем права власності та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації всієї новосформованої земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 площею 4,529 га, частину якої складає спірна земельна ділянка є надмірним та непропорційним втручанням у право власності іншої сторони спору, адже призводить до скасування правового титулу права власності щодо всієї земельної ділянки, до якої входить частина земельної ділянки, законність та правомірність набуття якої не оспорюється. Таке втручання не може визнаватися законним та пропорційним у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 по справі №915/1662/23 залишено без руху.
29.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" надійшла заява про усунення недоліків (апеляційна скарга подана через підсистему "Електронний Суд"); 01.05.2026 надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 у справі №915/1662/23; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; призначено розгляд справи №915/1662/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 на 01.06.2026 року об 11-30 год.; витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/1662/23.
11.05.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/1662/23.
29.05.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Миколаївської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі", який судовою колегією було залишено без розгляду.
01.06.2026 у судове засідання з`явилися Прокурор та представник Відповідача, які підтримали доводи та вимоги викладені ними письмово. Представник Позивача у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.
Позивач своїм правом на подання відзиву не скористався, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника Позивача, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Прокурора та представника Відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2020 у справі № 915/803/20 витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий номер 4821755500:03:000:0591) вартістю 54076,00 грн, для ведення особистого селянського господарства в межах території Токарівської селищної ради (Веселинівська ОТГ) Веселинівського району Миколаївської області з наступними координатами: №1 - відстань: 19,56 м., координати: X-5231412.5579, Y-4187042.9065; №2 - відстань: 58.88 м., координати: X-5231393.8972, Y-4187037.0437; №3 - відстань: 255,59 м., координати: X-5231337.7264, Y-4187019.3961; №4 - відстань: 75,74 м., координати: X-5231387.1623, Y-4186768.6372; №5 - відстань: 265.03 м., координати: X-5231461.6261, Y-4186782.4597.
У вказаному рішенні судом було встановлено, зокрема, такі обставини:
«Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 15.03.2019 №1687/0/14-19-СГ затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 4821755500:03:000:0591), що розташована в межах території Токарівської селищної ради (Веселинівська ОТГ) Веселинівського району Миколаївської області для ведення особистого селянського господарства.
На підставі зазначеного наказу державним реєстратором Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області Костаньян С.І. 22.03.2019 за №30873442 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
У подальшому, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №591 від 17.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Хмельницької області Шаповал Л.В., відчужив право власності на вказану земельну ділянку на користь ТОВ «КУЗЬМИН ЕНЕРДЖІ», про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №31220241 від 17.04.2019.
ТОВ "КУЗЬМИН ЕНЕРДЖІ", яке придбало спірну земельну ділянку у ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу №591 від 17.04.2019, у подальшому, після реєстрації права власності на земельну ділянку (запис №31220241 від 17.04.2019), об`єднало її з іншими земельними ділянками утворивши земельну ділянку площею 4,529 га з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594.
Суд у вказаній справі дійшов висновку про те, що витребування спірної земельної ділянки від її теперішнього власника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" є належним та ефективним способом захисту порушеного інтересу держави, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині повернення земельної ділянки підлягають задоволенню з огляду на доведення Позивачем факту безпідставності користування нею Відповідачем.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2021 рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2020 у справі №915/803/20 було залишено без змін.
У подальшому ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 21.09.2022 у справі № 915/803/20 було постановлено замінити стягувача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області на його правонаступника Веселинівську селищну раду у виконавчому провадженні з примусового виконання судового наказу від 05.04.2021 у справі №915/803/20 про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий номер 4821755500:03:000:0591) вартістю 54076,00 грн. для ведення особистого селянського господарства в межах території Токарівської селищної ради (Веселинівська ОТГ) Веселинівського району Миколаївської області з наступними координатами: №1 - відстань: 19,56 м., координати: X-5231412.5579, Y-4187042.9065; №2 - відстань: 58.88 м., координати: X-5231393.8972, Y-4187037.0437; №3 - відстань: 255,59 м., координати: X-5231337.7264, Y-4187019.3961; №4 - відстань: 75,74 м., координати: X-5231387.1623, Y-4186768.6372; №5 - відстань: 265.03 м., координати: X-5231461.6261, Y-4186782.4597.
Відповідно до Довідки №337635018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594, площею 4,529 га, зареєстрована на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі".
Державну реєстрацію права власності проведено 03 липня 2019 року. Підставою для державної реєстрації були заява про об`єднання земельних ділянок серії № 1354, посвідчена приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Северою М.В., а також відомості Державного земельного кадастру серії № 11568350, видані 03 липня 2019 року Державним земельним кадастром.
Листом від 01.11.2022 № 05-03/1223 Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області на Лист Заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури за № 53/3-5602 ВИХ-22 від 13.10.2022 повідомила, що при зверненні до державного реєстратора для здійснення реєстраційних дій щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 встановлено, що в Державному земельному кадастрі відсутні відомості щодо вказаної ділянки, що не дає можливості (технічно) зареєструвати право комунальної власності на неї та виконати рішення суду.
У матеріалах справи також міститься лист Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, наданий на запит Заступника керівника Вознесенської окружної прокуратури, разом із доданими до нього документами, а саме: копією листа до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно щодо проведення реєстраційних дій від 23.01.2023 № 05-03/85, копією відповіді державного реєстратора речових прав на нерухоме майно від 06.02.2023 № 3214-02-2023, наданої за результатами розгляду зазначеного листа, а також копією Акта обстеження земельної ділянки від 07.09.2023.
Згідно відповіді Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно від 06.02.2023 № 3214-02-2023 було зазначено, що при здійсненні реєстраційних дій щодо земельних ділянок за кадастровими номерами 4821755500:03:000:0591 та 4821755500:02:000:0559 було з`ясовано, що відомості в Державному земельному кадастрі відсутні, що не дає можливості (технічно) зареєструвати право власності на виконання рішення суду та запропоновано вжити заходи, щодо внесення відомостей про зазначені вище земельні ділянки до Державного земельного кадастру.
Листом Вознесенської окружної прокуратури від 13.10.2023 за № 53/3-7569ВИХ-23 Веселинівську селищну раду було повідомлено, що враховуючи на її небажання здійснювати захист інтересів держави у питанні реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 4821755500:03:000:0591, то у відповідності до ст. 23. Закону України " Про прокуратуру" Вознесенської окружною прокуратурою вживатимуться заходи представницького характеру шляхом пред`явлення позову господарського суду Миколаївської області про усунення перешкод Веселинівській селищній раді в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 та скасування права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на земельну ділянку з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами третьою, п`ятою статті 53 Господарсько процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках Прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою Прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу Позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду Прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу Позивача.
Питання представництва інтересів держави Прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону "Про прокуратуру" Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована Прокурором у суді.
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", Прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених Прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення Прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо Прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення Прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення Прокурора необґрунтованим.
Звертаючись до суду з даним позовом, Прокурор зазначав, що рішенням Господарського суду Миколаївської області у справі № 915/803/20 було підтверджено право власності держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, правонаступником якого в подальшому стала Веселинівська селищна рада, на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 відповідно до її координат.
На думку Прокурора, державна реєстрація у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 площею 4,329 га, сформованої за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591, а також державна реєстрація права власності на зазначену земельну ділянку за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно створюють перешкоди у здійсненні Веселинівською селищною радою повноважень власника земельної ділянки.
Так, частиною першою статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на нерухоме майно.
Згідно з частинами першою - третьою статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Частинами першою - другою статті 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 зазначено, що за загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового Земельного кодексу України.
Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, в тому числі: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Як встановлено апеляційним господарським судом, Вознесенською окружною прокуратурою з метою з`ясування наявності підстав для представництва інтересів держави в суді на адресу Веселинівської селищної ради було направлено запит № 53/3-5135вих-23 від 05.07.2023 щодо вжиття відповідною радою заходів, спрямованих на усунення порушень інтересів держави у спірних правовідносинах.
Відповіді на зазначений запит Веселинівською селищною радою надано не було.
У подальшому Вознесенська окружна прокуратура повторно звернулася до вказаної селищної ради із запитом № 53/3-5950вих-23 від 07.08.2023 щодо вжитих заходів із захисту інтересів держави.
Листом від 15.08.2023 № 05-03/1077 Веселинівська селищна рада повідомила, що зверталася до господарського суду лише із заявою про роз`яснення судового рішення. Водночас зазначена заява була повернута судом без розгляду у зв`язку з ненаданням доказів сплати судового збору та відсутністю коштів для його сплати.
При цьому матеріали справи не містять доказів вжиття Веселинівською селищною радою будь-яких заходів, спрямованих на скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ТОВ "Кузьмин Енерджі" на зазначену земельну ділянку.
Із урахуванням викладеного, Позивач, будучи обізнаний про порушення інтересів держави, не вживав жодних заходів на усунення відповідного порушення; не звертався до суду за захистом інтересів держави, що свідчить про бездіяльність компетентного органу та, як наслідок, стало підставою для звернення Прокурора в інтересах держави в особі Позивача до суду з цим позовом.
Така бездіяльність Позивача, як компетентного органу, який здійснює відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, є самостійною юридичною особою, однак який незалежно від причини не здійснює захисту інтересів держави в судовому порядку, виключає можливість трактування Прокурора як альтернативного суб`єкта звернення до суду, що замінює компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. У цьому випадку Прокурор виконує саме субсидіарну роль, замінюючи в судовому провадженні Позивача, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту інтересів держави.
Наведені вище обставини, щодо обізнаності Позивача про порушення інтересів держави, зважаючи на характер наданої Позивачем відповіді на лист Прокурора, свідчать про встановлення обставин, за яких порушення Відповідачем інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, що призводить до виникнення у органів прокуратури не лише права, а й обов`язку вжити заходів з представництва інтересів держави в суді.
Разом з тим листом Вознесенської окружної прокуратури від 13.10.2023 № 53/3-7569ВИХ-23 Веселинівську селищну раду було повідомлено про наявність підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
У зазначеному листі Прокурор вказав, що з огляду на невжиття Веселинівською селищною радою заходів щодо захисту інтересів держави у питанні оформлення та реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591, на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Вознесенською окружною прокуратурою будуть вжиті заходи представницького характеру шляхом пред`явлення до Господарського суду Миколаївської області позову про усунення перешкод Веселинівській селищній раді у користуванні та розпорядженні зазначеною земельною ділянкою.
Отже, зважаючи на викладене та з огляду на те, що Прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про підтвердження Прокурором підстав представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтованість звернення до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради.
Щодо суті спору колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до твердження про обрання Прокурором неналежного способу захисту порушеного права та, як наслідок, помилковість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді. Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (аналогічні позиції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
Згідно із частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як встановлено судовою колегією, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2020 у справі № 915/803/20 витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591.
У зазначеному рішенні суд встановив, що земельна ділянка за кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 була передана у власність ОСОБА_1 наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 15.03.2019 № 1687/0/14-19-СГ, після чого була відчужена останнім на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" за Договором купівлі-продажу від 17.04.2019.
Надалі Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" об`єднало зазначену земельну ділянку з іншими належними йому земельними ділянками, внаслідок чого було сформовано земельну ділянку площею 4,529 га з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Згідно з преамбулою та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини та згідно з рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Даний принцип тісно пов`язаний з приписами частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
Таким чином, рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2020 у справі № 915/803/20 не може бути поставлене під сумнів, а прийняті рішення не можуть йому суперечити, обставини, встановлені у рішенні не потребують доказування.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване у нього.
За змістом частини першої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних (а так само інших зобов`язальних) відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У такому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною правочину, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, визначених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник, з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.
Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та інших.
Основна ідея, яка була реалізована Верховним Судом у згаданих судових рішеннях, полягає у тому, що для застосування такого дійсно ефективного та правомірного способу захисту права власності, як віндикація, не вимагається скасування, визнання незаконними, недійсними тощо усіх проміжних рішень та правочинів, на підставі яких чи у зв`язку з виконанням яких попередні набувачі спірного майна ставали їх зареєстрованими власниками.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23.
Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є неодмінним для ефективного відновлення його права.
Відповідні висновки викладено зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Так, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо Позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за Відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за Відповідачем, а не за іншою особою.
Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, на яку звертає увагу Скаржник, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, та інших постановах Верховного Суду, щодо неврахування висновків яких вказує ТОВ "Зарус-Інвест".
Наведені висновки зроблені з урахуванням пункту 9 частини першої статті 27 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Закон № 1952-IV) відповідно до якого державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Тобто Велика Палата Верховного Суду послідовно викладала висновки про те, що у разі пред`явлення позову про витребування - інші способи захисту є неефективними, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною і достатньою підставою для здійснення (проведення) державної реєстрації речових прав за Позивачем.
Поряд із цим судова колегія зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23 було досліджено питання визначення правомірного та ефективного способу захисту порушених прав Позивача у випадку коли судовим рішенням встановлено обґрунтованість вимоги про витребування спірних земельних ділянок, однак за обставинами спору відбулася зміна конфігурації такої земельної ділянки (у відповідній справі шляхом об`єднання цих ділянок), унаслідок чого формально-юридично утворено новий об`єкт цивільних прав, що, за позицією Позивача, ускладнює виконання судового рішення щодо повернення земельної ділянки її законному власнику.
Аналізуючи підставність застосування у такій ситуації наведених правових висновків, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ці правові позиції є лише частково застосовними до відповідної категорії спорів з огляду на специфіку правовідносин.
Так Велика Палата Верховного Суду наголосила, що згадані правові висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані за обставин, коли предметом позовної вимоги про витребування були об`єкти речових прав, які існували на момент вирішення такого спору судом. Позовні вимоги фактично стосувалися витребування того самого майна, що і вибуло з володіння власника, й таке витребування мало наслідком повернення усього первісного об`єкта у володіння власника з проведенням відповідної державної реєстрації речового права на підставі судового рішення (що набрало законної сили), що відновлювало обсяг речових прав на спірне майно до стану, який існував до порушення. У такому разі право власності Позивачів підлягало захисту шляхом відновлення їх фактичного володіння цим майном внаслідок реєстрації їхніх речових прав на об`єкти, що були предметом позовів та були протиправно зареєстровані безпосередньо за Відповідачами.
Зазначено обґрунтовано тим, що земельна ділянка, насамперед, є частиною земної поверхні і в цьому контексті застосовна стаття 79 Земельного кодексу України. 
Проте, не можна залишити поза увагою зміст статті 79-1 Земельного кодексу України, яка визначає, що земельна ділянка стає оборотоздатною винятково з моменту її формування, яке завершується присвоєнням кадастрового номера й здійсненням її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі та державної реєстрації права власності на неї.
Зокрема було враховано, що у земельної ділянки подвійний правовий режим: з одного боку, вона є частиною земної поверхні, а з іншого - відомості в державному реєстрі є неодмінними для того, щоб земельна ділянка стала оборотоздатною. Відповідно, залишаючись незмінно певними частинами земної поверхні, спірні земельні ділянки тим не менш припинили своє існування в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, оскільки безпосередньо на них вже не зареєстровані будь-які речові права за товариством у відповідному державному реєстрі. До того ж, відповідні розділи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже закрито, як закрито і Поземельні книги на спірні земельні ділянки, які існували до їх об`єднання.
Як наслідок, первісні земельні ділянки, залишаючись незмінними як частини земної поверхні в розумінні статті 79 Земельного кодексу України, припинили своє існування як окремі об`єкти цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, оскільки їхня державна реєстрація скасована із закриттям відповідних розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та із закриттям Поземельних книг на ці ділянки.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що особливістю відповідного спору є те, що спірні земельні ділянки, які існували не лише в розумінні статті 79 Земельного кодексу України як частини земної поверхні, а й в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України як окремі об`єкти цивільних прав, за заявою товариства були об`єднані з іншими належними йому земельними ділянками у штучно створену нову земельну ділянку з присвоєнням новоствореній ділянці також і нового кадастрового номеру, що призвело до того, що спірні ділянки, залишаючись тими ж частинами земної поверхні, перестали бути у статусі окремих об`єктів цивільних прав в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України.
Відтак, предмет спору зазнав змін і став частиною нового об`єкта речових прав, що включає, поряд із належним Позивачу майном, також й інше майно, законність набуття якого Позивач не оспорює. Така обставина, як об`єднання спірних земельних ділянок з іншими, спричинила абсолютну неможливість виконання раніше ухвалених судових рішень щодо їх витребування з огляду на те, що ці судові рішення вже не можуть бути підставою для державної реєстрації права власності Позивача на спірні земельні ділянки, оскільки такі ділянки як окремі об`єкти цивільних прав нині не існують, їх кадастрові номери скасовані, а відповідні розділи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно закриті, як і закриті Поземельні книги на спірні земельні ділянки, які існували до їх об`єднання.
З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що реалізація основної позовної вимоги про віндикацію є можливою винятково за умови припинення права власності товариства на новостворену земельну ділянку, яка протиправно набута Відповідачем з істотними вадами, оскільки складається як із ділянок, на які Відповідач має право, так і з ділянок, на які він законного права не має, що виключає можливість збереження за Товариством права власності на цю ділянку цілком. Та обставина, що новостворена земельна ділянка як окремий об`єкт цивільних прав не може правомірно належати особі, має наслідком скасування її державної реєстрації.
З огляду на це, визначені Прокурором способи захисту прав територіальної громади було визнано виправданими, оскільки в іншому разі - досягнення для Позивача позитивного результату вимагатиме від нього непропорційних зусиль задля відновлення його порушеного права власності і не приведе до дієвого вирішення наявного спору. Таке рішення не впливатиме на права Товариства на ті земельні ділянки, які йому правомірно належали до об`єднання, та на формування на основі цих ділянок нової ділянки, а тому права на них можуть бути зареєстровані у Державному земельному кадастрі за цим Відповідачем.
Ураховуючи наведене у сукупності Велика Палата Верховного Суду наголосила, що правомірними та ефективними способами захисту прав Позивача, крім вимоги про витребування спірного майна, яка для спірних відносин є основним способом захисту, також є припинення речових прав особи на новостворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації. Лише задоволення позовної вимоги про витребування спірної частини земельної ділянки неможливе у зв`язку з її сформованістю з іншими земельними ділянками як єдиного об`єкта цивільних прав. У такому разі віндикація може бути застосованою винятково одночасно з позовом про припинення речових прав на новостворену земельну ділянку та зобов`язання скасувати її державну реєстрацію, супроводжувати його в одному позові, але аж ніяк не заміняти собою цей позов чи передувати йому.
Також Велика Палата Верховного Суду з огляду на висновки, сформульовані в зазначеній постанові, дійшла висновку за потрібне відступити шляхом конкретизації власних висновків, викладених у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц з подібними правовідносинами, у яких спір стосувався, зокрема, витребування земельних ділянок, які ввійшли до складу новоутвореної (об`єднаної) земельної ділянки, та скасування рішень про державну реєстрацію прав, а саме від висновків про те, що позовна вимога про скасування рішень про державну реєстрацію прав не підлягає задоволенню, бо є неефективним способом захисту прав Позивача в разі пред`явлення віндикаційного позову.
Згадана вище конкретизація зумовлена неефективністю підходу, запропонованого в згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду, в ситуації, коли відбулося приєднання спірної земельної ділянки до іншої ділянки, щодо якої спору немає, оскільки реалізація такого способу захисту, як витребування земельних ділянок, які до їх об`єднання з іншими ділянками існували як об`єкти цивільних прав в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, як вже неодноразово відзначалося в цій постанові, є неможливою після такого об`єднання, адже формально юридично спірні об`єкти як об`єкти цивільних прав припинили існування, а тому виконати подібне судове рішення та досягнути мети правосуддя без скасування державної реєстрації новоутвореної земельної ділянки та речових прав на неї буде неможливо. Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що у подібних правовідносинах вимоги про припинення речових прав на новоутворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації не є самостійними способами захисту порушених прав, а слугують меті реалізації основного способу захисту, яким є витребування, а тому зазначені вимоги (способи захисту) не можуть бути застосовані окремо від віндикаційного позову.
Судовою колегією встановлено, що на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2020 у справі № 915/803/20 Веселинівська селищна рада звернулася до державного реєстратора для проведення реєстраційних дій щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591.
Водночас, згідно з Відповіддю державного реєстратора речових прав на нерухоме майно від 06.02.2023 № 3214-02-2023, під час здійснення реєстраційних дій було встановлено відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 4821755500:03:000:0591 та 4821755500:02:000:0559, що унеможливлює державну реєстрацію права власності на виконання зазначеного судового рішення. У зв`язку з цим селищній раді було рекомендовано вжити заходів щодо внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру.
Господарським судом Миколаївської області у своєму рішенні від 03.12.2020 у справі № 915/803/20 було встановлено, що Відповідач, придбавши земельну ділянку з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 та здійснивши реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку, об`єднав її з іншими земельними ділянками утворивши земельну ділянку площею 4,529 га з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594, що не заперечувалося Відповідачем під час розгляду даної справи.
Частиною 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України унормовано, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, поділу чи об`єднання земельних ділянок; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається винятково з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Отже, враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 була об`єднана з іншими земельними ділянками та увійшла до складу новосформованої земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594, її державна реєстрація підлягала скасуванню відповідно до вимог частини 10 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр". За таких обставин земельна ділянка з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 припинила існування як самостійний об`єкт цивільних прав та як окремий об`єкт державної реєстрації.
Наведені обставини призвели до фактичної неможливості виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2020 у справі № 915/803/20.
Судова колегія зазначає, що виконати подібне судове рішення та досягнути мети правосуддя без скасування державної реєстрації новоутвореної земельної ділянки та речових прав на неї вочевидь буде неможливо.
За такого, реалізація судового рішення про витребування спірної земельної ділянки є можливою винятково за умови припинення права власності Відповідача на новосформовану земельну ділянку з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594, що спростовує доводи Апелянта в цій частині.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про належність та ефективність обраного Прокурором способу захисту порушених прав держави, який полягає в усуненні перешкод у здійсненні Веселинівською селищною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591 шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594 площею 4,529 га та скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на зазначену земельну ділянку, а тому доводи Апелянта в цій частині не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідний підхід свідчить про правильне застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України та кореспондує актуальним правовим позиціям Верховного Суду, зокрема викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23.
Також судова колегія зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Аналогічні висновки викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, на яку звертає увагу Скаржника.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника.
"Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
Враховуючи, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2020 у справі №915/803/20 витребувано у Відповідача земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4821755500:03:000:0591, яка в подальшому була об`єднана та увійшла до складу земельної ділянки з кадастровим номером 4821755500:03:000:0594, вимога Прокурора про скасування державної реєстрації новоутвореної земельної ділянки фактично спрямована на відновлення попереднього стану спірних земельних правовідносин.
За таких умов її задоволення не порушує право Відповідача на мирне володіння майном, оскільки не спрямоване на позбавлення його законно набутого майна, а лише забезпечує можливість реалізації рішення суду у справі № 915/803/20.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що всі істотні обставини справи судом першої інстанції встановлені вірно, з огляду на що рішення суду першої інстанції скасування або зміни не потребує.
З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи Скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди з таким рішенням без належного обґрунтування для цього відповідних підстав. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції Скаржником не доведено. 
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 по справі №915/1662/23 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 по справі №915/1662/23 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на Скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьмин Енерджі" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 по справі №915/1662/23 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026 по справі №915/1662/23 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 08.06.2026.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: К.В. Богатир 

Я.Ф. Савицький