ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" червня 2026 р. Справа№ 910/18257/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Спаських Н.М.
суддів: Горбасенка П.В. 
Яценко О.В. 

при секретарі судового засідання: Кузьменко А.М.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 04.06.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги від 24.04.2026 Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та від 24.04.2026 Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 (дата складання та підписання повного тексту ухвали 14.04.2026)
у справі № 910/18257/23 (суддя Щербакова С.О.)
за позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (м. Київ)
до
1. Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» «Хлібна база № 89» (Закарпатська обл.)
2. Акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Хліб України» (м. Київ)
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача -
1) Міністерство економіки України (м. Київ)
2) Кабінет міністрів України (м. Київ)
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів -
3) Фонд державного майна України (м. Київ)
4) ОСОБА_1 (Львівська обл.)
про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» «Хлібна база № 89» (далі - відповідач-1) та Акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Хліб України» (далі - відповідач-2), в якому просить суд визнати недійсним акт повернення майна Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» «Хлібна база № 89» від 30 червня 2023 року, укладений між Філією Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Хлібна база №89» та Дочірнім підприємством Державної акціонерної компанії «Хліб України» «Хлібна база № 89».
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 910/18257/23 вирішено перейти зі стадії розгляду справи № 910/18257/23 по суті на стадію підготовчого провадження у справі.
Цією ж ухвалою передано матеріали справи № 910/18257/23 за позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» «Хлібна база № 89», Акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Хліб України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Міністерство економіки України та Кабінет міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Фонд державного майна України та ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, за виключною підсудністю до Господарського суду Закарпатської області (вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000).
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України 24.04.2026 через систему «Електронний суд» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (зареєстрована судом 27.04.2026), в якій просить скасувати повністю ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 910/18257/23. Справу № 910/18257/23 направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду по суті. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 910/18257/23. Розгляд справи призначено на 04.06.2026.
Ухвалою від від 04 травня 2026 року колегія суддів об`єднала в одне провадження апеляційну скаргу Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 910/18257/23 з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 910/18257/23.
В засідання по розгляду апеляційної скарги 04.06.2026 з`явилися представники позивача, третіх осіб - Кабінету Міністрів України та від ОСОБА_1 . Решта учасників не з`явилися, явка обов`язковою не визнавалася, тому колегія суддів ухвалила розглядати апеляційні скарги за участі лише тих учасників, які з`явилися в судове засідання. 
Представники позивача та третьої особи КМУ просять ухвалу суду першої інстанції від 02.04.2026 скасувати та повернути справу для продовження її розгляду до Господарського суду м. Києва. 
Представник третьої особи ОСОБА_1 вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін. 
Заслухавши доводи та заперечення учасників справи щодо поданих апеляційних скарг, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, колегією суддів Північного апеляційного господарського суду встановлено наступне: 
Справа перебуває на розгляді Господарського суду м. Києва з листопада 2023 року. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2025 (суддя Джарти В.В.) у задоволенні позову Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про визнання недійсними акту повернення майна Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 89" від 30.06.2023 відмовлено повністю. Суд прийшов до висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту та ним не доведено сам факт наявності порушеного права, оскільки в ході розгляду справи передане за оспореним актом майно знову було зареєстровано за позивачем. На думку суду першої інстанції, за таких умов заінтересованість АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в нівелюванні наявності спірного акту повернення майна від 30.06.2023 не є достатньою правовою підставою визнання акту повернення майна від 30.06.2023 недійсним. Суд врахував і те, що з боку відповідачів мала місце згода із висунутими вимогами позивача щодо підстав оскарження Акту, що ставить під сумнів сам факт наявності порушеного права, який потребує захисту в судовому порядку.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2025 у справі № 910/18257/23 залишено без змін.
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.10.2025 касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2025 у справі № 910/18257/23 скасовано. Справу № 910/18257/23 направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
При скасуванні рішень судів попередніх інстанцій Верховний Суд виходив, зокрема, з того, що оспорюваний у межах цього судового провадження документ, які сторони іменують як «акт повернення майна», за своєю суттю є актом приймання-передачі майна. Залежно від обставин конкретної справи такий документ може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 15.07.2022 відбулася державна реєстрація права власності позивача АТ «ДПЗКУ» на комплекс будівель елеватора; 25.07.2023 на підставі спірного акта повернення майна право власності на комплекс будівель елеватора було зареєстровано за ДП «Хлібна база № 89», а потім за ОСОБА_1 вже на підставі іншого правочину - договору купівлі-продажу від 23.08.2023 № 2328.
Внаслідок виконання наказів Мін`юсту про анулювання реєстраційних дій, право власності на спірну нерухомість було знову зареєстроване в Реєстрі за позивачем, що створило презумпцію належності права такій особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Отже питання законності переходу речових прав від позивача до інших осіб вже було вирішено в адміністративному порядку шляхом анулювання відповідних реєстраційних дій щодо спірного майна за третіми особами.
За висновком Верховного Суду з урахуванням незмінної позиції позивача у спорі, здійснене Мін`юстом у межах адміністративної процедури анулювання реєстраційних дій не вирішило спір про право власності на комплекс будівель елеватора та не призвело і не могло призвести до втрати юридичної сили документами, використаними державним реєстратором в якості правової підстави для прийняття рішення про державну реєстрацію прав на це майно спочатку за ДП «Хлібна база № 89», а потім за ОСОБА_1 .
Отже позивач наполягав на вирішенні спору по суті, з метою чого і подав касаційну скаргу. Вирішення існуючого (за твердженням позивача) спору про право власності на комплекс будівель елеватора належить виключно до компетенції суду.
Верховний Суд зауважив, що відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215-235 ЦК України) (зобов`язально-правовий спосіб захисту), так і з позовом про витребування майна (статті 330, 387, 388 ЦК України) (речово-правовий спосіб захисту).
У даному випадку набутий позивачем внаслідок оскарження до Мін`юсту рішень державного реєстратора статус титульного володільця комплексу будівель елеватора у ДР речових прав позбавляє його, як власника, можливості захистити своє право за допомогою речово-правових способів захисту (зокрема, шляхом витребування майна).
Тому за висновком Верховного Суду, якщо у даних правовідносинах позивачу недоступні інші можливості захисту його прав, то саме зобов`язально-правовий спосіб захисту прав у формі оспорення правочину (ресцисорний позов), який оформлений актом повернення майна (у розумінні статті 202 ЦК України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків позивача в розумінні статті 16 ЦК України і статті 20 Господарського кодексу України.
У спірних правовідносинах рішення суду про визнання недійсним правочину, за змістом якого позивач позбавився права на майно, є юридичним фактом, який усуває правову невизначеність у приналежності відповідного права певній особі та відновлює первісний суб`єктний склад, який мав місце до укладання акта повернення майна.
З урахуванням цього позивач правильно визначився зі способом захисту, який може бути застосований, виходячи з конкретних обставин цієї справи, та який є ефективним для захисту порушеного права позивача.
Верховний Суд також зауважує, що оспорюваний у межах цього судового провадження документ, які сторони іменують як «акт повернення майна», за своєю суттю є актом приймання-передачі майна. Залежно від обставин конкретної справи такий документ може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Позивач у позові стверджує, що оспорюваний ним Акт повернення майна укладений неуповноваженими особами та з порушенням порядку відчуження державного майна. Держава волі на вчинення такого правочину не виявляла, жодних правочинів на здійснення переходу права власності на комплекс будівель елеватора позивач не вчиняв. Натомість внаслідок укладення спірного акта за ланцюгом правочинів право приватної власності на комплекс будівель елеватора набув ОСОБА_1 . На думку позивача, нівелювання чинності спірного акта усуне існуючу на даний час правову невизначеність у приналежності речових прав на спірне майно певній особі.
Після скасування Верховним Судом рішень судів попередніх інстанцій, 10.10.2025 матеріали справи № 910/18257/23 повернулися до Господарського суду міста Києва. 
Подальший розгляд справи (суддя Щербаков С.О.) здійснюється за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/18257/23 призначено на 22.01.2026.
19.01.2026 до суду надійшло клопотання третьої особи ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду, в якому, зокрема зазначає, що АТ "ДПЗКУ" вчинило дії, які полягали у завідомо безпідставному (штучному) залученні ДАК "Хліб України", як відповідача у справі № 910/18257/23 без пред`явлення до нього будь-якої позовної вимоги та за відсутності будь-якого спору між АТ "ДПЗКУ" та ДАК "Хліб України" з метою створення видимості підсудності цієї справи Господарському суду міста Києва, у зв`язку з чим просить суд у відповідності до положень ч.3, 4 ст. 43 ГПК України, вжити заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами Акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та залишити позовну заяву Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" без розгляду в силу ч. 3 ст. 43 ГПК України.
Також, 19.01.2026 до суду надійшла заява ОСОБА_1 (третя особа-4) про передачу справи до іншого суду, в якій зазначає, що відносно ДАК "Хліб України" порушено провадження у справі про банкрутство, а спори з позовними вимогами до боржника, тобто до ДАК "Хліб України", мають розглядатися в межах справи № 46/528-б про банкрутство ДАК "Хліб України". Крім того, третя особа-4 зазначає, що спір у цій справі виник з приводу нерухомого майна (ЦМК), яке розташоване в Закарпатській області, а тому спір має розглядатися саме господарським судом за місцезнаходженням такого майна, тобто Господарським судом Закарпатської області, у зв`язку з чим просить суд:
- врахувати надані ОСОБА_1 відомості про порушення правил підсудності, визначених положеннями ст. 27, 30 ГПК України, ст. 7 КУзПБ, при обранні Акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" суду для звернення з даним позовом;
- передати справу № 910/18257/23 за позовом Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на розгляд Господарському суду Закарпатської області за виключною підсудністю.
Судове засідання призначене на 22.01.2026 не відбулося у зв`язку з повітряною тривогою в місті Києві.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 призначено судове засідання на 05.03.2026.
У судовому засіданні 05.03.2026 оголошено перерву до 02.04.2026.
У цьому судовому засіданні дослідивши подані третьою особою-4 клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, про передачу справи до іншого суду, суд першої інстанції зазначає наступне.
Так, згідно з ч. 2 ст. 185 ГПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Відповідно до ч.3 ст. 201 ГПК України із оголошення головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.
Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2025 Господарським судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження для переходу до розгляду справи по суті.
За правилами ч.2 ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує заяви та клопотання учасників справи. 
За результатами нового розгляду ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі №910/18257/23 вирішено повернутися зі стадії розгляду справи № 910/18257/23 по суті на стадію підготовчого провадження у справі.
Цією ж ухвалою передано матеріали справи № 910/18257/23 на розгляд за виключною підсудністю до Господарського суду Закарпатської області.
Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу в частині переходу зі стадії розгляду справи №910/18257/23 по суті на стадію підготовчого провадження у справі, місцевий господарський суд вирішив питання виключної підсудності цього спору за правилами ст. 30 ГПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, до оскарженого правочину у вигляді Акту повернення майна ДП ДАК "Хліб України" "Хлібна база № 89" (а.с. 17 том 1) включено в т.ч. робочу будівлю елеватора, силкорпус, бункера відходів і пилу, насосна водопровідна станція, котельна, автовагова, пункт прямого перевантаження, контора з лабораторією, підсобний корпус з пожеж. депо та ін., що вказує на те, що у складі Об`єкта є об`єкти нерухомого майна, що складають цілісний комплекс за однією адресою їх місця знаходження. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки нерухоме майно - цілісний майновий комплекс у складі робочої будівлі елеватора та інших складових частин комплексу, є предметом оспорюваного у даній справі Акта повернення майна ДП "Хлібна база № 89" від 30.06.2023, укладеного між Філією АТ "ДПЗКУ" та ДП "Хлібна база № 89", а місцем розташування цього нерухомого майна є Закарпатська обл., Мукачівський р-н, с. Горонда, вул. Елеваторна, 9, то дана справа №910/18257/23 підлягає направленню за виключною підсудністю до Господарського суду Закарпатської області у відповідності до вимог частини 3 статті 30 ГПК України.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, АТ "ДПЗКУ" 24.04.2026 через систему "Електронний суд" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (зареєстрована судом 27.04.2026), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 910/18257/23, а справу передати до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду. 
Скаржник вказує, що чинний ГПК України не передбачає права суду першої інстанції повертатися зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження і така дія судом вчинена за відсутності будь-яких вагомих та виняткових причин для цього.
Позивач заперечує висновки суду про виключну підсудність справи Господарському суду Закарпатської області. Скаржник вважає, що предметом позовних вимог у цій справі є виключно визнання недійсним Акта повернення майна, який за своєю правовою природою є правочином, а вимоги про визнання права власності на майно позивачем при цьому не заявлялися, тому це виключає оцінку спору як такого, що виникає з приводу нерухомого майна. 
Водночас позивач наголошує на корпоративному характері спірних правовідносин між учасниками справи, оскільки майно, що є предметом оспорюваного Акта, на підставі відповідних постанов КМУ було передане для формування статутного капіталу АТ "ДПЗКУ". Тому спір повинен вирішуватися за правилами виключної підсудності щодо корпоративних спорів, встановленими ч.6 ст. 30 ГПК України - за місцезнаходженням юридичної особи Відповідача2.
Апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду м. Києва від 02.04.2026 подано також Міністерством економіки, довкілля та сільського господарства України 24.04.2026 через систему "Електронний суд" (зареєстрована судом 27.04.2026). Скаржник просить скасувати повністю ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 910/18257/23, а справу направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду по суті.
Даний скаржник також вважає неправомірними дії суду першої інстанції по поверненню на стадію підготовчого провадження за власною ініціативою суду зі стадії розгляду справи по суті, бо вагомих обставин для цього не існувало. 
Також Міністерство наголошує, що предметом спору є визнання недійсним Акта повернення майна (зобов`язально-правовий спосіб захисту), а саме майно не вибувало з державної власності, оскільки відбулася лише зміна балансоутримувача. Скаржник акцентує увагу на корпоративному характері спору, адже спірний цілісний майновий комплекс був переданий до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ", що вимагає застосування частини 6 статті 30 ГПК України - виключної підсудності за місцезнаходженням юридичної особи Відповідача2 (м. Київ).
20.05.2026 від третьої особи ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому просить залишити без задоволення апеляційні скарги АТ "ДПЗКУ" та Міністерства, а оскаржувану ухвалу від 02.04.2026 залишити без змін.
ОСОБА_1 , як Третя особа-4, зазначає про неправомірність оскарження вказаними учасниками ухвали від 02.04.2026 в частині питання переходу суду першої інстанції зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження, бо таке право не передбачено чинним ГПК України (ст. 255 ГПК). Дана стаття не передбачає можливості самостійного апеляційного оскарження такої ухвали окремо від рішення суду, а сам по собі цей перехід є допустимим процесуальним механізмом для забезпечення всебічного розгляду справи.
ОСОБА_1 стверджує, що Господарський суд міста Києва правомірно та самостійно, на підставі статті 31 ГПК України, вирішив питання про передачу справи за виключною підсудністю. Оскільки предметом позову є визнання недійсним Акта повернення майна, яким, за твердженням самого позивача, було протиправно змінено правовий режим цілісно-майнового комплексу філії АТ "ДПЗКУ", розташованого у Закарпатській області, на цей спір поширюються правила виключної підсудності спорів "з приводу нерухомого майна" згідно з частиною 3 статті 30 ГПК України.
Також третя особа-4 наголошує, що сторони оспорюваного правочину не перебувають між собою у корпоративних відносинах, а предметом спірного Акта є нерухоме майно, а не корпоративні права сторін спору. 
25.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду від Кабінету Міністрів України надійшли відзиви на обидві апеляційні скарги, відповідно до яких КМУ просить задовольнити вимоги апеляційних скарг, скасувати ухвалу від 02.04.2026 у даній справі, справу передати до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
Кабінет Міністрів України також вважає, що суд не мав права повертатися до стадії підготовчого провадження і передавати справу за виключною підсудністю до іншого суду, бо спір щодо визнання недійсним акта приймання-передачі як правочину, та який є корпоративним, має розглядатися за місцезнаходженням Відповідача2 - юридичної особи (м. Київ), а не за місцезнаходженням самого майна. На корпоративний спір вказує та обставина, оскаржуваний Акт приймання-передачі від 30.06.2023 безпосередньо стосується майна, що утворює статутний капітал та майнову основу діяльності акціонерного товариства-позивача, тому вимоги про визнання його недійсним мають чітко виражений корпоративний характер.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
У параграфі 3 глави 2 розділу І ГПК України сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності). У вказаному параграфі ГПК України встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (стаття 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (стаття 28), правила альтернативної підсудності (стаття 29) та правила виключної підсудності (стаття 30).
Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, або, простіше, просторова компетенція однорідних судів.
Отже, територіальна підсудність господарських справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.
За загальним правилом відповідно до частин 1, 2 статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Зазначений припис поширює свою дію абсолютно на всі випадки, коли процесуальне законодавство не визначає спеціальної/виключної підсудності спору за предметною або суб`єктною ознакою, що виключає також і застосування альтернативної підсудності. 
За змістом ГПК України у разі конкуренції правил підсудності повинні застосовуватися правила виключної підсудності.
Правила виключної територіальної підсудності передбачені у статті 30 ГПК України. Зокрема, відповідно до частини третьої якої спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 зазначила, що за правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення "з приводу нерухомого майна" у частині 3 статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини 3 статті 30 ГПК України.
Так, предметом спору у даній справі є Акт повернення майна ДП "Хлібна база № 89" від 30.06.2023, складений між Філією АТ "ДПЗКУ" та ДП "Хлібна база № 89", за яким відповідачу-1 було повернуто цілісний майновий комплекс за адресою: Закарпатська обл., Мукачівський р-н, с. Горонда, вул. Елеваторна, 9, у складі робочої будівлі елеватора та інших складових частин комплексу.
Представник позивача пояснив колегії суддів, що незважаючи на те, що на даний час державну реєстрацію права власності на майновий комплекс, який включено до Акту, відновлено за позивачем у ДР речових прав, позивач все одно наполягає на розгляді по суті та задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Акту повернення майна від 30.06.2023, щоб остаточно анулювати даний правочин як юридичний акт, що зберігає загрозу порушення прав позивача своїм існуванням. 
На переконання колегії суддів, оскільки нерухоме майно - цілісний майновий комплекс у складі робочої будівлі елеватора та інших складових частин комплексу, є предметом оспорюваного Акта повернення майна від 30.06.2023 як правочину, тому спір у даній справі безумовно стосується прав та обов`язків, що пов`язані з цим нерухомим майном, передбачає встановлення належного власника цього майна, тобто є спором з приводу нерухомого майна. Іншого предмету регулювання ніж перехід прав на майно, вказаний Акт у собі не містить. 
З цих підстав дана справа підлягає розгляду за правилами виключної підсудності - за місцезнаходженням майна або основної його частини -Закарпатська обл., Мукачівський р-н, с. Горонда. 
За цією ж адресою знаходиться/зареєстрований і Відповідач1 у справі - ДП ДАК "Хліб України " "Хлібна база № 89", як сторона спірного Акту. 
Зважаючи на це справа №910/18257/23 є такою, що підсудна Господарському суду Закарпатської області. 
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про передачу матеріалів даної справи за виключною підсудністю до Господарського суду Закарпатської області.

Колегія суддів також звертає увагу, що спір щодо визнання недійсним Акту повернення майна від 30.06.2023 як правочину, може існувати лише між сторонами даного правочини, якими є філія ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Хлібна база № 89" (засновником якої є АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" - позивач у справі) та Дочірнє підприємство Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 89" (це Відповідач1 у справі), які підписали вказаний Акт (а.с. 23 том 1). 
При зверненні до суду Позивач вказав в якості Відповідача2 -- АТ Державна акціонерна компанія "Хліб України" (м. Київ), позовних вимог до якого не заявлено. 
За імперативними нормами п.4) ч. 3 ст.162 ГПК України якщо позов подано до кількох відповідачів - позовна заява повинна містити зміст позовних вимог щодо кожного з них. 
Таких вимог ГПК позивачем не дотримано. 
На запитання колегії суддів представник позивача пояснень з даного питання не надав, обмежившись лише вказівкою на те, що заявлені вимоги є спільними до обох відповідачів одночасно, але солідарність відповідальності відповідачів позивачем при цьому не доказується. 
Підстави вибору підсудності спору у відповідності до чинного ГПК України Господарському суду м. Києва саме за місцем знаходження Відповідача2 - у позовній заяві не обґрунтовані. 
З пояснення представника позивача в засіданні 04.06.2026 колегією суддів з`ясовано, що позов у справі дійсно подано за місцем знаходження Відповідача 2 (м. Київ), при тому що Відповідач2 не є учасником спірного Акту повернення майна від 30.06.2023 як правчину, самостійних позовних вимог до нього не було заявлено як на час подання позову, так і в ході розгляду справи. 
Представник позивача на запитання колегії суддів не зміг пояснити, у який спосіб Відповідач2, не будучи стороною оскарженого Акту повернення майна від 30.06.2023 як правочину, може, наприклад, врегулювати спір із позивачем у добровільному порядку та взагалі як за рахунок Відповідача2 спір може бути вирішено по суті.
Це дійсно свідчить про створення штучної підсудності спору, на що звертає увагу третя особа ОСОБА_1 . 
Однак на даній стадії вирішення спору, коли відбулося вже первинне вирішення спору із прийняттям рішення та його скасуванням Верховним Судом, залишення позову без розгляду, як обґрунтовує вказана третя особа із посиланням на положення ст. 43 ГПК України, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції в оскарженій ухвалі вирішено бути не могло, оскільки це тягне порушення права позивача на доступ до правосуддя. 
Так, за змістом ч. 2-4 цієї статті необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою, може бути визнано судом зловживанням процесуальними правами. У такому випадку суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Це питання слід було вирішувати на стадії прийняття позову до розгляду, тому спір тепер слід вирішувати лише по суті щодо кожного із відповідачів. 

Щодо доводів сторони позивача про корпоративний характер спору між всіма сторонами, колегія суддів зазначає про таке: 
На запитання колегії суддів в засіданні 04.06.2026 представник позивача не могла процитувати з позовної заяви або пояснити, яке законодавство, що регулює корпоративні відносини/спори позивач просить застосувати для вирішення спору про визнання недійсним Акту повернення майна від 30.06.2023 року, який укладено між філією позивача та Відповідачем1, як господарський правочин. 
В позовній заяві немає посилання на законодавство, що регулює вирішення корпоративних спорів і, як пояснила представник позивача, змін до позову не було вчинено протягом всього розгляду справи.
Представник третьої особи ОСОБА_1 слушно зауважив, що учасники справи є повністю окремими та самостійними юридичними особами один відносно одного, а Відповідач1 та Відповідач2 ні в якому корпоративному підпорядкуванні щодо Позивача не перебувають. Спір при цьому не стосується ніяких корпоративних питань між сторонами спору. 
В порядку перевірки даної інформації, колегія суддів виготовила та приєднала до справи Безкоштовні запити (далі по тексту - витяги) з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підриємців та громадських формувань на :
позивача - Акціонерне Товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (код 37243279 (м. Київ), засновником якої є Кабнет Міністрів України і відноситься до сфери управління Міністерством економіки України. 
В даному витязі міститься запис про наявність у позивача його філії АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Хлібна база № 89" із кодом 39032223. 
Саме ця філія є підписантом спірного Акту повернення майна від 30.06.2023 і саме цей код міститься на її печатці, проставленій на останньому аркуші Акту. 
Отже в даному випадку у спорі позивач та його філія, як сторона спірного Акту повернення майна від 30.06.2023, співпадають на одній стороні (є однією особою в спорі), бо філія не є юридичною особою та не може виступити позивачем у заявленому спорі самостійно за правилами ГПК України. 
Відповідач1 - Дочірнє підприємство Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 89" (Закарпатська область, Мукачівський район, код 05480507), засновником якого є Відповідач2.
Відповідач1 є другим підписантом спірного Акту повернення майна від 30.06.2023, який скріплено його печаткою із зазначенням коду. 
Відповідач2 - АТ Державна акціонерна компанії "Хліб України" (код 20047943, м. Київ) засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України та відноситься до сфери управління Фонду державного майна України. 
Відповідач1 та Відповдіча2 є окремими юридичними особами, які здатні та зобов`язані самостійно набувати цивільні права та нести обов`язки, самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями, вести господарську діяльність.
Позивач не пояснив, які корпоративні відносини існують між ним та обома відповідачами сукупно чи з кожним окремо і який саме корпоративний спір буде вирішено між позивачем та відповідачем за предметом спору про визнання недійсним Акту повернення майна як правочину. 
Згідно із положеннями ч.6 статті 30 ГПК України спори, що виникають із корпоративних відносин, в тому числі спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, а також спори, що виникають з правочинів щодо корпоративних прав (крім акцій) в юридичній особі, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи.
Відповідно до частини 6 статті 96-1 ЦК України корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.
Також, за змістом частини 1 статті 96-1 ЦК України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та установчих документів товариства.
Отже корпоративному спору притаманні ознаки пов`язаності його зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, яка є належним відповідачем у такому спорі. 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернутися до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 916/2789/23, відповідно до якого критеріями визначення юрисдикції спору (корпоративний це спір або спір про право цивільне) визнаються:
а) характер спірних правовідносин - корпоративні відносини мають бути пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням юридичної особи корпоративного типу, набуттям, здійсненням та припиненням корпоративних прав як різновиду суб`єктивних цивільних прав; а цивільні - із захистом цивільного права;
б) суб`єктний склад сторін - сторонами спору є юридична особа корпоративного типу, її учасники (засновники, акціонери, члени), у тому числі учасник, який вибув (носій корпоративних прав), посадова особа; чи особа не має у цій юридичній особі корпоративних прав;
в) предмет спору - захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, порушеного певними діями (бездіяльністю) у процесі створення, діяльності, управління або припинення юридичної особи корпоративного типу, набуття, здійснення або припинення корпоративних прав та обов`язків учасників (засновників, акціонерів, членів) такої юридичної особи, чи захист цивільних прав і інтересів, що випливають з інших цивільних правовідносин, зокрема правовідносин інвестування або споживчих правовідносин.
Якщо за правилами ГПК України корпоративний спір розглядається за місцем знаходження юридичної особи-відповідача, то для підтвердження належної підсудності спору Господарському суду м. Києва, позивач має довести, що в даному випадку між ним та Відповідачем2 (а лише він серед відповідачів зареєстрований у м. Києві) існують корпоративні відносини у виниклому спорі. 
При цьому спір стосується визнання недійсним Акту як господарського правочину між Позивачем в особі його філії та Відповідачем1, а Відповідач2 навіть не є стороною цього Акту та його підписантом. 
Отже позивач не довів ознак корпоративності спору між сторонами справи № 910/18257/23 та із Відповідачем2. 
Предметом оспорюваного правочину (Акт повернення майна від 30.06.2023) не були корпоративні права АТ "ДПЗКУ" чи відповідачів у справі, а було лише майно, в т.ч. нерухоме, як складова цілісного комплексу бази.
На переконання колегії суддів, якщо предметом доказування у справі є наявність/відсутність факту права власності АТ "ДПЗКУ" на спірне нерухоме майно через те, що не було дотримано процедуру внесення спірного майна до статутного капіталу АТ "ДПЗКУ", само по собі не робить спір корпоративним. Ці обставини, при їх доведеності, якраз є підставою для визнання недійсним Акту повернення майна від 30.06.2023 як правочину, про що і було заявлено позов. 
Дослідження у даній справі обставин щодо формування статутного капіталу юридичної особи, не трансформує спір у корпоративний, якщо предметом спору є захист прав на нерухоме майно, а не захист чи реалізація корпоративних прав учасника юридичної особи.
Твердження позивача про те, що укладення Акта повернення майна порушує право державної власності, також не змінює правової природи спору у справі № 910/18257/23 та не надає йому усіх ознак корпоративного спору.
Отже, спірні правовідносини мають майновий, а не корпоративний характер, оскільки стосуються доведеності позивачем прав в т.ч. на нерухоме майно та пов`язаних з ними правомочностей (що складає предмет спірного Акту), тоді як корпоративні права учасників спору у справі оскаржуваним актом не визначалися, не змінювалися та не порушувалися.
За відсутності ознак корпоративного спору у справі, зокрема, між позивачем та який натомість має виключно майновий характер та виник щодо, зокрема, нерухомого майна, відсутні будь-які правові підстави вважати, що спір має вирішуватися за місцем знаходження Відповідача2 у Господарському суді м. Києва. 
Отже за правилами виключної підсудності згідно ч. 3 ст. 30 ГПК України (спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини), спір має вирішуватися за місцем знаходження спірного майна. 
На даний висновок суду не впливає також і та обставина, що спірне майно (місце знаходження якого у Мукачевському районі Закарпатської області не змінилося в ході розгляду справи), на час прийняття оскарженої ухвали та розгляду апеляційних скарг, вже зареєстровано за позивачем у ДР речових прав, як за належним власником.
Крім того, колегія суддів зауважує, що за правилами ст. 279 ГПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
При цьому колегією суддів з`ясовано, що третя особа у справі ОСОБА_1 (який за правилами ч. 1 ст. 41 ГПК України є учасником справи) прямо заявляє в суді першої інстанції про порушення, на його думку, підсудності спору Господарському суду м. Києва, на чому наголошував і при розгляді обох апеляційних скарг. 
Колегія суддів не погоджується із позицією представника позивача, що загроза скасування остаточного рішення суду у даній справі за порушення правил виключної підсудності зникає, якщо відповідну заяву третьої особи у справі ОСОБА_1 про передачу справи за належною підсудністю до іншого суду, в оскарженій ухвалі від 02.04.2026 Господарський суд м. Києва залишив без розгляду через порушення строків на її подання. 
Колегія суддів виходить з того, що ніяких подібних виключень щодо результатів розгляду заяв учасника про непідсудність справи, про які вказує представник позивача, не передбачено статтею 279 ГПК України. 
За правилами чинного ГПК суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо, зокрема, справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (ч. 1 ст. 31 ГПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 31 ГПК України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.
З огляду на наведене, судом першої інстанції обґрунтовано постановлено оскаржувану ухвалу від 02.04.2026 про передачу справи до іншого суду за правилами територіальної підсудності, із чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
При цьому чинним ГПК України не передбачено обмеження, що така передача справи за належною підсудністю має проводитися лише на стадії підготовчого провадження. 
Колегія суддів при цьому зауважує, що за правилами ч. 13,14 ст. 32 ГПК України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута тим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
У разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
Отже дана стаття забезпечує права сторін спору на його належний розгляд новим судом із любої стадії її вирішення. 
Також колегія суддів відхиляє заперечення представника позивача, що враховуючи тривалий, з 2023 року, розгляд спору у справі саме Господарським судом м. Києва, то передача справи за належною підсудністю до іншого суду є невиправданою та недоцільною. 
Суд зауважує, що застосування виключної підсудності при розгляді спорів є імперативною вимогою ГПК України, яка має бути дотримана і судами і сторонами. 
Крім того, при повному забезпеченні державою технічних можливостей учасникам брати участь в розгляді справи із застосуванням відео-конференцзв`язку (ВКЗ), ніяких проблем розглядати справу в належному суді із дотриманням територіальної підсудності спору, у сторін даної справи та третіх осіб немає і не може бути. 
Доводи скаржників щодо процесуальні порушення суду першої інстанції вирішенням у спірній ухвалі питання щодо повернення до стадії підготовчого провадження із стадії розгляду справи по суті за відсутності для цього підстав, колегія суддів відхиляє, оскільки за правилами ст. 255 ГПК України, спірна ухвала в цій частині окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. як вже вказала колегія суддів. 
Згідно з ч. 3 ст. 31 ГПК України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.
З огляду на наведене, судом першої інстанції обґрунтовано постановлено оскаржувану ухвалу, із чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі і не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги та розподіл судових витрат.
Згідно положень ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, яка постановлена з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також із дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, обумовлені статтями 277, 280 ГПК України підстави для скасування оскаржуваної ухвали - відсутні
При відмові в задоволенні апеляційних скарг, судові витрати за їх подання покладаються на скаржників за правилами ст. 129 ГПК України. 
На виконання положень ст.31 ГПК України, колегія суддів вважає за необхідне справу повернути до суду першої інстанції для подальшого направлення справи Господарським судом м. Києва до Господарського суду Закарпатської області за встановленою територіальною підсудністю та на підставі ухвали від 02.04.2026 року. 
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі №910/18257/23 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 у справі № 910/18257/23 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на скаржників.
4. Матеріали справи № 910/18257/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 09 червня 2026 року 

Головуючий суддя Н.М. Спаських 

Судді П.В. Горбасенко

О.В. Яценко