Справа № 450/3083/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І. 
Провадження № 22-ц/811/271/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника позивачів ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2025 року в складі судді Мельничук І.І. у справі за позовом ОСОБА_2 , що діє від свого імені та як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє представник позивачів – адвокат Гудз Роксолана Андріївна до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи та стягнення страхового відшкодування,-
встановив:

У липні 2024 року представник позивачів адвокат Гудз Р.А. звернулася до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи та стягнення страхового відшкодування, збільшивши позовні вимоги, просила стягнути на користь ОСОБА_2 , що діє від свого імені та як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , страхове відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 279 800 (двісті сімдесят дев`ять тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 15 496 (п`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто шість) гривень 03 копійки, три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 1 765 (одна тисяча сімсот шістдесят п?ять) гривень 95 копійок, інфляційні втрати у розмірі 6 155 (шість тисяч сто п`ятдесят п`ять) гривень 60 копійок, а всього разом - 23 417 (двадцять три тисячі чотириста сімнадцять) гривень 58 копійок, на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 20 100 (двадцять тисяч сто) гривень 00 копійок, на користь ОСОБА_4 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1 113 (одна тисяча сто тринадцять) гривень 19 копійок, три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 126 (сто двадцять шість) гривень 86 копійок, інфляційні втрати у розмірі 442 (чотириста сорок дві) гривні 20 копійок, а всього разом - 1 682 (одна тисяча шістсот вісімдесят дві) гривні 25 копійок, на користь ОСОБА_5 страхове відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 20 100 (двадцять тисяч сто) гривень 00 копійок, на користь ОСОБА_5 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1 113 (одна тисяча сто тринадцять) гривень 19 копійок, три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 126 (сто двадцять шість) гривень 86 копійок, інфляційні втрати у розмірі 442 (чотириста сорок дві) гривні 20 копійок, а всього разом - 1 682 (одна тисяча шістсот вісімдесят дві) гривні 25 копійок, а також стягнути з відповідача на користь позивачів 24 000,00 грн. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Вимоги обгрунтовує тим, що 27.04.2023 на автодорозі «Львів – Пустомити – Меденичі» у с. Наварія Львівського району сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Transit», під керуванням ОСОБА_6 , унаслідок якої було смертельно травмовано пішохода ОСОБА_7 , який загинув на місці події. 
За даним фактом розпочато кримінальне провадження за ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», що зумовлює обов`язок страховика здійснити страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, його утриманцям та членам сім`ї, у межах і порядку, визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
19 лютого 2024 року позивачі звернулися до страховика із заявою про виплату моральної шкоди та відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника на загальну суму 320 000 грн, що відповідає чинним на дату ДТП страховим лімітам. До заяви було долучено всі документи, передбачені ст. 35 Закону. 
Незважаючи на зазначене, відповідач не прийняв у передбачений законом строк рішення про виплату страхового відшкодування чи вмотивованого рішення про відмову, безпідставно зупинивши розгляд страхової справи під приводом відсутності судового рішення у кримінальному провадженні. 
Така позиція страховика, на думку позивачів, суперечить вимогам Закону, оскільки обов`язок зі здійснення страхового відшкодування не залежить від набрання законної сили вироком суду, що підтверджується усталеною практикою Верховного Суду. 
З моменту подання заяви про страхове відшкодування минуло більше 90 днів, тому відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, що є підставою для стягнення не лише суми страхового відшкодування, а й пені, трьох відсотків річних та інших передбачених законом фінансових санкцій. 
З огляду на викладене, позивачі звернулися до суду з вимогою про стягнення з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» належного страхового відшкодування, а також сум відповідальності страховика за прострочення виконання грошового зобов`язання, з метою ефективного захисту порушених прав та законних інтересів, гарантованих Конституцією України, Цивільним кодексом України та спеціальним законодавством. Просили позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 , що діє від свого імені та як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє представник позивачів – адвокат Гудз Роксолана Андріївна до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи та стягнення страхового відшкодування – задоволено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_2 , що діє від свого імені та як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , страхове відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 279 800 (двісті сімдесят дев`ять тисяч вісімсот) гривень 00 копійок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_2 , що діє від свого імені та як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 15 496 (п`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто шість) гривень 03 копійки, три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 1 765 (одна тисяча сімсот шістдесят п?ять) гривень 95 копійок, інфляційні втрати у розмірі 6 155 (шість тисяч сто п`ятдесят п`ять) гривень 60 копійок, а всього разом - 23 417 (двадцять три тисячі чотириста сімнадцять) гривень 58 копійок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 20 100 (двадцять тисяч сто) гривень 00 копійок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_4 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1 113 (одна тисяча сто тринадцять) гривень 19 копійок, три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 126 (сто двадцять шість) гривень 86 копійок, інфляційні втрати у розмірі 442 (чотириста сорок дві) гривні 20 копійок, а всього разом - 1 682 (одна тисяча шістсот вісімдесят дві) гривні 25 копійок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_5 страхове відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 20 100 (двадцять тисяч сто) гривень 00 копійок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_5 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1 113 (одна тисяча сто тринадцять) гривень 19 копійок, три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 126 (сто двадцять шість) гривень 86 копійок, інфляційні втрати у розмірі 442 (чотириста сорок дві) гривні 20 копійок, а всього разом - 1 682 (одна тисяча шістсот вісімдесят дві) гривні 25 копійок.
Рішення суду оскаржила представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал СТрахування» Мамедова І.Р., з таким не погоджується та вважає, що при ухваленні такого судом неповно та неправильно оцінено докази, неправильно застосовано норми матеріального права та не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.
На думку представника, сторона позивача помилково вважає про наявність у позивачів права на отримання страхового відшкодування від страховика, а у страховика, відповідно, обов`язку здійснити таку виплату.
Зокрема, строк для прийняття рішення страховиком про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачам не настав на підставі норм спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням встановлених судом обставин справи.
Звертає увагу, що станом на дату подання позову до суду та дату ухвалення рішення місцевим судом, розслідування у кримінальній справі не закінчено, відповідне процесуальне рішення, що набрало законної сили – відсутнє.
Керуючись нормами спеціального Закону, зокрема абз. 4 п. 36.2. ст. 36, узв`язку із відсутністю рішення, яке набрало законної сили у кримінальний справі, страховик повідомив позивачів та їх представника про припинення перебігу строку, визначеного ст. 36 Закону для прийняття рішення про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування.
Ухвалюючи рішення, місцевий суд не встановив підстав для зупинення перебігу строку для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, тобто суд вважав, що для прийняття рішення щодо виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування існує лише 90-денний строк і не існує інших підстав, за умови існування яких, перебіг такого строку припиняється.
Зазначає, що відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону, страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити таке, однак, згідно із абз. 4 п. 36.2 ст. 36 Закону, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
Таким чином, за умови, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в кримінальній справі, норми абз. 4 п. 36.2 ст. 36 Закону пов`язують настання обов`язку Страховика прийняти рішення щодо страхового відшкодування саме із моментом, коли страховику стане відомо про набрання законної сили відповідним рішенням у цій кримінальній справі.
Суд вважав, що підстав для зупинення перебігу строку для прийняття рішення страховиком немає, оскільки ним не доведено факт того, що ДТП сталася внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого, зважаючи на презумпцію вини заподіювача шкоди, однак, норми п. 36.2. ст. 36 Закону не пов`язують обставини, за яких сталася дорожньо-транспортна пригода та підстави для зупинення перебігу строку для прийняття рішення.
Крім того, не будучи учасником кримінального провадження та за умови його не завершення взагалі, страховик позбавлений будь якої процесуальної можливості доводити якісь факти про причини настання дорожньо-транспортної пригоди.
Судом встановлено, що на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальній справі № 12023140000000753 триває, що підтверджено матеріалами цього кримінального провадження, які перебувають у матеріалах справи.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність та доведеність відповідного порушення відповідачем (страховиком) прав, свобод або інтересів позивачів на момент його звернення до суду.
Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Вважає, що у даному випадку відсутнє порушене, невизнане або оспорюване страховиком право позивача.
Оскільки рішення, що набрало законної сили у кримінальній справі № 12023140000000753 відсутнє, строк для прийняття рішення страховиком на момент звернення позивача до суду із позовом до страховика не настав.
Повідомлення про припинення перебігу строку для прийняття рішення не є відмовою у виплаті страхового відшкодування.
Виходячи з завдань кримінального процесу, саме під час розгляду кримінальної справи суд при ухваленні вироку або орган досудового розслідування або прокурор при закритті кримінального провадження з підстав, передбачених законом, повинні встановити та відобразити у відповідному вироку чи постанові наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та фактом смерті потерпілого, наявність або відсутність обставин непереборної сили, що спричинили ДТП, відсутність в діях потерпілого під час ДТП будь-якого умислу відповідно до ст.91 КПК України.
Стверджує, що прпинення перебігу строків відбувається автоматично та не залежить від волевиявлення страховика.
Таким чином, наявність остаточного рішення у кримінальному провадженні в даному випадку є однією з ключових обставин, необхідних для виплати страхового відшкодування.
Місцевий суд у рішенні процитував норми спеціального закону, проте не застосував їх до спірних правовідносин, хоча саме норми спеціального закону підлягають застосуванню у даному випадку.
Зокрема, суд прирівняв страховика у своїх зобов`язаннях прийняти рішення щодо страхового відшкодування до обов`язків відшкодувати шкоду особою, яка є безпосереднім завдавачем такої шкоди, які власне, і регулюються главою 82 ЦК України.
Місцевий суд не врахував, що спеціальні норми Закону, у даному випадку, мають перевагу над загальними нормами Цивільного кодексу України.
Звертає увагу на те, що при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм необхідно керуватися принципом Lex specialis, відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною. 
Страховик також категорично не погоджується із висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення штрафних санкцій за порушення строків здійснення виплати страхового відшкодування.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, включно з штрафними санкціями за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, суд дійшов висновку, що є обґрунтованими вимоги позивачів, оскільки на момент розгляду справи потерпілі так і не отримали належного їм страхового відшкодування.
Вважає, що суд не врахував доводи страховика про передчасність вимог позивачів в зв`язку з відсутністю судового рішення у кримінальному провадженні по факту ДТП.
При цьому, відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.
Страховик повідомив позивачів про припинення перебігу строку для прийняття страховиком рішення щодо виплати позивачам страхового відшкодування до дати набрання рішенням у такій справі/провадженні законної сили та повідомлення про даний факт страховика, як це передбачено абзацом 4 пункту 36.2 статті 36 Закону.
Лише оскаржуваним рішенням зобов`язано страховика здійснити виплату страхового відшкодування позивачам та тільки з моменту набрання законної сили цим рішенням, у страховика настане строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.
Вважає, що у страховика не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону та частиною другою статті 625 ЦК України.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.04.2022 по справі №447/2222/20.
Просить скасувати Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
11.07.2026 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачів адвоката Гіщинського І.Ю. на апеляційну скаргу, в якому покликаючись на відповідні обставини у спірних правовідносинах та обгрунтування таких, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів Гіщинського І.Ю. на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» подано всі документи, враховуючи вимоги ст. 27.2 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання позивачами відшкодування.
При цьому, відшкодування відповідачем не здійснено відповідно до вимог закону, підставність якого обґрунтована належним доказами у справі, тому позовні вимоги в частині виплати відшкодування на утримання ОСОБА_3 , який на момент смерті батька мав право на утримання від нього, є підставними та підлягають до задоволення.
Врахувавши правові висновки касаційної інстанції, суд зазначив, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.
Крім цього, констатувавши, що відповідачем не доведено факт того, що ДТП сталася внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого, суд відкинув відповідні доводи представника відповідача.
Також суд вказав, що підстави для зупинення перебігу строку для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, відсутні.
Зокрема, ДТП у результаті якої загинув пішохід ОСОБА_7 , є страховим випадком, представником позивачів у встановлені строки поданий пакет документів, передбачений ст. 35 Закону, де у переліку не вказана обов`язковість судового рішення для здійснення страхових виплат про стягнення шкоди, заподіяної смертю особи.
При цьому, лише якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі припиняється строк розгляду заяви про здійснення страхового відшкодування. 
У даному ж випадку, дорожньо-транспортна пригода не розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, а за фактом ДТП від 27.04.2023 проводиться досудове розслідування. 
Таким чином, зупинення прийняття рішення про виплату страхового відшкодування ПАТ «СК» Арсенал Страхування» через відсутність вироку суду або постанови про закриття кримінального провадження, є необґрунтованою та такою, що порушує право позивачів на отримання страхового відшкодування.
Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 80 400 грн. (12 x 6700= 80 400 грн.).
Таким чином, у зв`язку з смертю ОСОБА_7 , страховик ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_2 , як дружині загиблого та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як дітям та ОСОБА_5 , як матері, - моральну шкоду у розмірі по 20 100,00 грн. кожному.
Зважаючи на те, що на момент розгляду справи потерпілі так і не отримали у повному обсязі суму належного страхового відшкодування, страховик зобов`язаний сплатити потерпілим пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ.
Також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Врахувавши наданий стороною позивача уточнений розрахунок відповідних сум стягнення, суд прийшов висновку що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
27.04.2023 близько 00:45 год. на автодорозі «Львів - Пустомити - Меденичі» 15 км. у с. Наварія Львівського району Львівської області відбулась ДТП (наїзд транспортного засобу на пішохода) за участі автомобіля марки «FORD» модель «TRANSIT» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_7 від отриманих травм загинув на місці пригоди, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 62/2023 (т. 1 а.с. 34, 36).
Відповідальність водія транспортного засобу – автомобіля марки «FORD» моделі «TRANSIT» реєстраційний номер НОМЕР_1 на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди, згідно полісу № 212203940 застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування».
Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «FORD» модель «TRANSIT» реєстраційний номер НОМЕР_1 належить ТОВ «ОТП ЛІЗИНГ» (т. 1 а.с. 37).
Інформація про вищевказану подію внесена 27.04.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 12023140000000753, правова кваліфікація ч. 2 ст. 286 КК України (т. 1 а.с. 38).
Згідно із листом старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту майора поліції Романа Пилип`яка № 178838-2025 від 04.06.2025, відділом розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке внесене до ЄРДР за №12023140000000753 від 27.04.2023, на даний час у кримінальному провадженні триває досудове розслідування (т. 1 а.с. 199).
Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть № 62/2023 від 27.04.2023, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце смерті: с. Наварія, Львівський район, Львівська область, відповідно до довідки про причину смерті (до форми № 106/о № 62/2023 видається для поховання), останній помер у віці 48 років, причина смерті зазначена як: пішохід, травмований при зіткненні з вантажним фургоном.
Вказане підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 28.04.2023, виданого Пустомитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Таким чином, належні у справі докази стверджують, що смерть ОСОБА_7 настала в результаті наїзду на нього даного автомобіля.
Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є дітьми/синами загиблого ОСОБА_7 , що підтверджується копіями Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 14.11.2003, серії НОМЕР_4 від 05.01.2012, а позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є відповідно дружиною та матір`ю загиблого, що підтверджується копіями Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 від 16.03.2002 та Свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 05.01.1975 (т. 1 а.с. 13-17, 19-31).
19.02.2024 позивачі, через свого представника ОСОБА_8 звернулися до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування з проханням виплатити: для матері загиблого ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 20 100,00 грн; для сина загиблого ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 20 100,00 грн; для дружини загиблого ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 20 100,00 грн; для сина загиблого ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 20 100,00 грн та відшкодування на утримання у розмірі 241 200,00 грн. Загальна сума вимоги з урахуванням встановлених законодавством лімітів страхового відшкодування, становить 320 000,00 грн. До заяви долучено відповідні документи (т. 1 а.с. 11-12).
11.03.2024 ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» повідомив про необхідність надати інформацію про місце захоронення загиблого ОСОБА_7 та надання копії документів, що підтверджують витрати, понесені на його поховання. Також страховик просив надати інформацію щодо можливих взаєморозрахунків з водієм/власником транспортного засобу. Звернуто увагу про зупинення строків прийняття рішення до дати, як страховику стане відомо про те, шо рішення у кримінальній справі набрало законної сили.
27.03.2024 на адресу відповідача скеровано письмові пояснення, якими повідомлено, що місце поховання загиблого ОСОБА_7 - кладовище по АДРЕСА_1 . Будь-які розрахунки між водієм/власником автомобіля марки «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_7 та потерпілими не проводилися (т.1 а.с. 44). 
Одночасно представником скеровано запит ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» з проханням надати копії заяв про виплату страхового відшкодування ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 26 травня 2023 року за страховим випадком (т. 1 а.с. 45).
24.04.2024 ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» повідомило, що 19.05.2023 отримано повідомлення від ОСОБА_2 про ДТП. Також 19.02.2024 отримано заяву від ОСОБА_8 , як представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виплату страхового відшкодування. Будь-яких інших заяв за доною ДТП не надходило (т. 1 а.с. 46).
Зазначені обставини справи визнаються сторонами та об`єктивно вбачаються із матеріалів справи, тому в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Звертаючись із позовними вимогами, позивачі свої доводи зводять до того, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», що зумовлює обов`язок страховика здійснити страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, його утриманцям та членам сім`ї, у межах і порядку, визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», однак звернувшись із заявою про виплату моральної шкоди та відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника на загальну суму 320 000 грн, відповідач не прийняв у передбачений законом строк рішення про виплату страхового відшкодування чи вмотивованого рішення про відмову, безпідставно зупинивши розгляд страхової справи під приводом відсутності судового рішення у кримінальному провадженні, що суперечить вимогам Закону та усталеній практиці Верховного Суду, оскільки з моменту подання заяви про страхове відшкодування минуло більше 90 днів, відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, що є підставою для стягнення не лише суми страхового відшкодування, а й пені, трьох відсотків річних та інших передбачених законом фінансових санкцій, які просять стягнути у примусовому порядку.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише відповідачем ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та вимогам ст. 367 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість такого у межах доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів виходить з того, що регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди, натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.
Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Так, регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Зокрема, види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
Актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон №1961-IV визнано таким, що втратив чинність Законом України 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 3720-IX). Згідно пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення вдію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону […..]. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами).
З огляду на дату настання страхового випадку (27 квітня 2023 року) та дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону № 1961-IV.
Таким чином, спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та главою 82 підрозділу 2 розділу III ЦК України.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).
Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.
Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.
Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно із пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначається, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,– МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). 
Враховуючи наведене, безумовним є те, що позивачі, як мати, дружина та діти є належними суб`єктами у спірних правовідносинах та мають право на відшкодування відповідної шкоди. 
Фактично заперечуючи позовні вимоги та висновки суду першої інстанції щодо таких, відповідач ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», як страховик свої доводи зводить до того, що відсутні докази, які є передумовою для прийняття страховиком рішення щодо виплати страхового відшкодування чи відмову у такому, жодним чином не заперечуючи сум страхового відшкодування чи нарахованих штрафних санкцій, а лише не погоджується із самим фактом стягнення таких.
Таким чином, виключною правовою проблемою у спірних правовідносинах є встановлення прав потерпілих осіб на відповідне відшкодування шкоди, яке кореспондується із обов`язком страховика на виплату такого, а також підставність покладення на страховика штрафних санкцій у зв`язку з невчасною виплатою відшкодування, тобто виконання свого зобов`язання.
Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
При цьому, за змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.
Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
Отже, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 ЦК України, тому за загальним правилом перевага у вирішенні вказаного спору мала б надаватися спеціальним нормам.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.
Таким чином, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи.
Такі висновки відповідають практиці Верховного Суду висловленій у постановах від 05.12.2008, справа № 757/58802/16, від 10.01.2019, справа № 500/2095/15, від 10.07.2020 у справі № 554/858/19. 
Разом з тим, як вже зазначалося, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» далі Закон № 1961-IV, вказаний Закон).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», його норми мають перевагу над нормами інших законів у цій сфері страхування.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону). 
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.
Такий висновок послідовно підтриманий практикою касаційного суду, у якій наголошено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, зокрема аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.
Відповідно до ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Ця стаття також передбачає, що повинна містити заява, а також які документи додаються до такої.
Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2023 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 6700 грн.
Враховуючи наведене, дійсно законодавчо встановлений мінімальний ліміт для загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцю померлого становив 241200,00 грн (із розрахунку: 6700 х 36).
В свою чергу, страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Відшкодування моральної шкоди не перевищує встановленого законом граничного розміру відшкодування у межах 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на день настання страхового випадку.
Відповідно до п. 36.1 ст. 36 вказаного вище Закону страховик, керуючись нормами Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
Статтею 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик, приймаючи рішення про виплату страхового відшкодування, зобов`язаний виплатити його в передбачений 90-денний строк з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування (п. 36.2 цієї статті).
Абзацами 1-3 п.36.2 ст.36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) зазначено, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
Отже цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.
При цьому, колегія суддів виходить з того, що наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні, тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.
Крім того, вищенаведеним п.36.2 ст.36 Закону № 1961-IV визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом у порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21 (провадження № 61-17923св21), від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21) та 30 квітня 2025 року у справі № 496/3445/22 (провадження № 61-4322св24).
Більше того, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у справі №345/3335/17 від 03.06.2020, який зводиться до того, що порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. Особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що в порушення наведених норм матеріального закону відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, протиправно не вирішив питання про відшкодування такого, у визначений законом строк.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що заявлені позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивачів відповідного страхового відшкодування є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно із положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
При цьому, неможливість виконати основне зобов`язання, у зв`язку з передчасністю вимог позивачів у зв`язку з відсутністю судового рішення у кримінальному провадженні по факту ДТП, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення штрафних санкцій, оскільки такі вимоги пред`являються у зв`язку з відповідними обставинами та набутим правом осіб (позивачів у справі). 
Таким чином, доводи про те, що у страховика не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону та частиною другою статті 625 ЦК України, не заслуговують на увагу.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення індексу інфляції та 3 % річних.
Зважаючи на те, що судом встановлено право позивачів на отримання виплати страхового відшкодування і невиконання такого відповідачем у визначений законом строк, колегія суддів погоджується з тим, що позивачі мають право на стягнення пені, у зв`язку з простроченням виплати страхового відшкодування.
Іншими словами, колегія суддів погоджується з тим, що за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, суд першої інстанції підставно стягнув на користь позивачів пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, три проценти річних від простроченої суми боргу та інфляційні втрати, у відповідних розмірах.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" - залишити без задоволення. 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2025 року- залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 травня 2026 року.

Головуючий:   А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк