ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/2830/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - ГУ ПФУ у Київській області) з позовом про визнання протиправним та скасування рішення від 12 січня 2026 року №032950007665 щодо відмови у призначенні пенсії; зобов`язання зарахувати до страхового стажу періоду роботи з 25 вересня 1983 року по 07 березня 1986 року, з 27 березня 1986 року по 01 січня 1988 року, з 02 січня 1988 року по 01 січня 1992 року, з 02 січня 1992 року по 28 лютого 1994 року, з 01 березня 1994 року по 01 травня 1995 року, з 10 травня 1995 року по 20 грудня 2000 року та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 березня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).
В обґрунтування позову позивач вказав, що 05 січня 2026 року до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання - до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області) подав заяву про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV. За результатами розгляду поданих документів ГУ ПФУ у Київській області рішенням від 12 січня 2026 року №032950007665 відмовило йому у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому відповідач до страхового стажу не зарахував періоди роботи з 25 вересня 1983 року по 07 березня 1986 року, з 27 березня 1986 року по 01 січня 1988 року, з 02 січня 1988 року по 01 січня 1992 року, з 02 січня 1992 року по 28 лютого 1994 року, з 01 березня 1994 року по 01 травня 1995 року, з 10 травня 1995 року по 20 грудня 2000 року.
Позивач вважає рішення ГУ ПФУ у Київській області протиправним. ОСОБА_1 зазначив, що записи у трудовій книжці підтверджують його трудову діяльність у спірні періоди в Республіці Білорусь та Російській Федерації, які, як і Україна, були учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, а тому спірні періоди підлягають зарахуванню до стажу роботи відповідно до норм міжнародних договорів, чинних у вказані періоди.
З урахуванням наведеного позивач просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач, отримавши ухвалу про відкриття провадження (а.с.21), відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.
Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.
06 січня 2026 року позивач ОСОБА_1 у віці 63 роки звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення йому пенсії за віком.
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи працівниками ГУ ПФУ у Волинській області заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ у Київській області, рішенням якого від 12 січня 2026 року №032950007665 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу (23 роки). До страхового стажу не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки/довідками:
в Республіці Білорусь - з 27 березня 1986 року по 01 січня 1988 року, з 02 січня 1988 року по 01 січня 1992 року згідно з даними трудової книжки від 19 серпня 1983 року НОМЕР_1 та довідок від 07 лютого 2017 року №03-29/00515 та від 01 березня 2017 року №04-05/615 (відсутнє підтвердження від органів, що здійснюють пенсійне забезпечення в Республіці Білорусь, про неотримання пенсії);
в РФ - з 02 січня 1992 року по 28 лютого 1994 року, з 01 березня 1994 року по 01 травня 1995 року та з 10 травня по 12 грудня 2000 року згідно із записами трудової книжки від 19 вересня 1983 року НОМЕР_2 (між Україною та РФ відсутні двосторонні угоди щодо пенсійного забезпечення).
Рішення від 12 січня 2026 року №032950007665 і є предметом оскарження у справі.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон №1058-ІV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
За приписами частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років.
Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абзац другий частини четвертої статті 26 Закону №1058-IV).
Отже, норми Закону №1058-IV умовами для призначення пенсії за віком визначають не лише вік, а й наявність відповідного страхового стажу на час досягнення віку.
У статті 26-1 Закону №1058-IV передбачено, що у разі відсутності необхідного страхового стажу, передбаченого частинами першою-третьою статті 26 цього Закону, для визначення права на призначення пенсії за віком включаються періоди роботи особи в іншій державі (за наявності) у календарному обчисленні, за умови зарахування таких періодів роботи до страхового стажу (стажу роботи) згідно із законодавством відповідної держави. Порядок підтвердження та зарахування таких періодів роботи до страхового стажу (стажу роботи) встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено абзацом першим частини першої статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
За приписами частини першої статті 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Як встановлено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеній нормі Закону №1788-XII відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі – Порядок №637, зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2022 року №1058). Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
Відповідно до частини першої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі змінами).
Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії) до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року №8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).
Відповідно до пункту 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Як передбачено пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (частина п`ята статті 45 Закону №1058-IV).
З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж (за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.
У позивача наявна трудова книжка серії НОМЕР_2 , яка надавалася разом із заявою про призначення пенсії (а.с.8-9).
Судом із записів трудової книжки серії НОМЕР_2 встановлено, що позивач: 25 вересня 1983 року прийнятий водієм третього класу у спеціалізоване управління механізованих робіт Білоруського управління бурових робіт з буріння нафтових свердловин у Західному Сибіру; 07 березня 1986 року звільнений у зв`язку з переведенням у Ресицьке УТТ-1 Виробничого об`єднання «Білорус-нафта» за згодою між керівниками; 27 березня 1986 року прийнятий водієм 3 класу вахтово-експедиційним методом у РУТТ №1 Виробничого об`єднання «Білорус-нафта»; 01 січня 1988 року у зв`язку з передачею парку технологічного транспорту у Світлогорське УТТ на підставі пункту 5 статті 29 КЗпП БСР; 01 січня 1988 року прийнятий водієм третього класу в автотранспортний цех Західного Сибіру для роботи на автомобілях, які відносяться до категорії «В», «С» за переведенням із РУТТ-1 Виробничого об`єднання «Білорус-нафта»; 01 січня 1992 року звільнений у зв`язку із ліквідацією автогаража та передачею його у склад Світлогорської експедиції глибокого експлуатаційного буріння Виробничого об`єднання «Варьєганнафтагаз» на підставі пункту 1 статті 34 КЗпП БРСР; 01 січня 1992 року прийнятий у порядку переведення водієм третього класу в автотранспортний цех у Виробниче об`єднання «Варьєганафтагаз»; 16 серпня 1993 року у зв`язку з переведенням прийнятий водієм третього класу в автотранспортний цех «Бахіловбурнафта» (яке ліквідоване 10 січня 1994 року); 28 лютого 1994 року звільнений у зв`язку з переведенням у Варьєганське УБР на підставі пункту 5 статті 29 КЗпП РФ; 01 березня 1994 року прийнятий за переведенням з підприємства «Бахіловбурнафта» в автотранспортний цех водієм 3 класу вахтово-експедиційним методом робіт; 01 травня 1995 року звільнений у зв`язку з набранням чинності указу президента РФ «Про залучення та використання у російській федерації іноземної робочої сили»; 10 травня 1995 року прийнятий водієм другого класу у ЗАТ «Пальмета»; 20 грудня 2000 року звільнений із ЗАТ «Пальмета» за власним бажанням.
Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії, ГУ ПФУ у Київській області виходило з того, що до страхового стажу не може бути зараховано періоди роботи в РФ з 02 січня 1992 року по 28 лютого 1994 року, з 01 березня 1994 року по 01 травня 1995 року та з 10 травня по 12 грудня 2000 року, оскільки між Україною та РФ відсутні будь-які двосторонні угоди щодо пенсійного забезпечення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 24-1 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено цим Законом або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною другою статті 4 Закону №1058-IV передбачено, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав – учасниць Співдружності Незалежних держав, в тому числі Україна, Республіка Білорусь та РФ (далі - Угода).
Статтею 6 Угоди установлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
При цьому пунктом 2 статті 13 Угоди обумовлено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» Україна вийшла з Угоди (відповідно до інформації в листі Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року №72/14-612-108210 Угода припинила свою дію для України 19 червня 2023 року).
Подібні норми щодо взаємного визнання стажу, набутого у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях сторін, були передбачені статтею 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року (дію якої припинено постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2023 року №639).
Отже, пенсійні права громадян України, що виникли відповідно до положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, після виходу України із цієї Угоди, не втратили своєї сили в розумінні пункту 2 статті 13 цієї Угоди.
Між тим наведені положення Угоди передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якого вони проживають. При цьому обчислення пенсій проводиться із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Суд наголошує, що права, набуті ОСОБА_1 до ухвалення відповідних рішень про припинення дії міжнародних угод, не є підставою для відмови в обчисленні стажу (стаття 13 Угоди від 13 березня 1992 року та стаття 6 Угоди від 14 січня 1993 року), а позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав. За наявності чинних у період роботи положень міжнародної угоди, що передбачали відповідне право, особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу. Інший підхід суперечить принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Тому право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 18 листопада 2024 року у справі №340/4436/23, від 28 січня 2025 року у справі №620/3530/22.
Підсумовуючи наведене, суд вважає протиправним незарахування позивачу до стажу роботи періодів роботи згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_2 з 02 січня 1992 року по 28 лютого 1994 року, з 01 березня 1994 року по 01 травня 1995 року, з 10 травня 1995 року по 20 грудня 2000 року.
З приводу незарахування до страхового стажу періодів роботи з 25 вересня 1983 року по 07 березня 1986 року, 27 березня 1986 року по 01 січня 1988 року, з 02 січня 1988 року по 01 січня 1992 року з підстав відсутності підтвердження від органів, що здійснюють пенсійне забезпечення в Республіці Білорусь, про неотримання ОСОБА_1 пенсії, то необхідно врахувати, що згідно з частиною другою статті 24-1 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України. У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
На виконання вимог положень частини другої статті 24-1 та частини першої статті 26-1 Закону №1058-IV Кабінет Міністрів України 16 травня 2025 року прийняв постанову №562 «Деякі питання обчислення страхового стажу», якою затвердив Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу (далі - Порядок №562/1) та Порядок підтвердження та зарахування періодів роботи особи в іншій державі до страхового стажу (стажу роботи) для визначення права на призначення пенсії за віком (далі - Порядок №562/2).
Відповідно до пункту 1 Порядку №562/1 він визначає механізм підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування таких періодів трудової діяльності до страхового стажу, зокрема на пільгових умовах. У разі укладення міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, періоди трудової діяльності особи в будь-якій республіці колишнього Союзу РСР (крім Української РСР) зараховуються до страхового стажу на умовах міжнародного договору.
У цьому Порядку термін «інші держави» означає держави з числа республік колишнього Союзу РСР, до яких належать Азербайджанська РСР, Вірменська РСР, Білоруська РСР, Грузинська РСР, Казахська РСР, Киргизька РСР, Латвійська РСР, Литовська РСР, Молдавська РСР, Російська РФСР, Таджицька РСР, Туркменська РСР, Узбецька РСР, Естонська РСР (пункт 2 Порядку №562/1).
За змістом пункту 3 Порядку №562/1 у разі коли в документах, що подаються особою до територіального органу Пенсійного фонду України для призначення пенсії, зазначено періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, у заяві про призначення пенсії така особа зазначає інформацію про те, що вона отримує або не отримує пенсійні виплати в інших державах.
За приписами абзаців першого - третього пункту 4 Порядку №562/1 у разі коли у заяві про призначення пенсії особа зазначила інформацію про те, що вона не отримує пенсійні виплати в іншій державі, особа додає до заяви про призначення пенсії документи, видані органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі, які підтверджують факт неотримання таких виплат;
у разі відсутності документів про неотримання в іншій державі пенсійних виплат особа зазначає причини неможливості їх отримання та може звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою в поданні до іншої держави запиту щодо відповідних документів;
до надходження відповідних документів до територіального органу Пенсійного фонду України пенсія особі обчислюється без урахування періодів трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, крім випадків відсутності можливості здійснення обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави та документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
У той же час, як обумовлено абзацом шостим пункту 4 Порядку №562/1, якщо відсутня можливість здійснення обміну інформацією між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі (міжнародне співробітництво між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави не налагоджувалося чи не отримано відповіді на запит МЗС протягом 45 днів з дати його надсилання до іншої держави та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі), до появи можливості здійснення такого обміну/отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, пенсія особі обчислюється з урахуванням періодів роботи в республіках колишнього Союзу РСР. У такому разі в заяві про призначення пенсії особа зазначає інформацію про те, що вона не отримує пенсійних виплат у відповідній державі та не може документально підтвердити нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутня заява про призначення позивачу пенсії, однак у ході розгляду справи пенсійним органом не надано доказів того, що заява про призначення пенсії не містить інформації про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Республіки Білорусь, тоді як за приписами Порядку №562/1 обов`язок щодо отримання інформації про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року, покладається саме на органи Пенсійного фонду України, а не на осіб, які мають право на призначення пенсії.
Отже, суд зазначає, що відсутність підтвердження від органів, що здійснюють пенсійне забезпечення в Республіці Білорусі, про неотримання ОСОБА_1 пенсії не може бути безумовною підставою для відмови у зарахуванні страхового стажу та як наслідок позбавлення особи в отриманні пенсії.
Факт роботи позивача на території Білоруської РСР та Республіки Білорусь у заявлені позивачем періоди підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , копія якої наявна в матеріалах справи та дійсність якої не ставиться під сумнів відповідачем, жодних недоліків в частині внесених записів ГУ ПФУ у Київській області не зазначено та судом не виявлено. Між тим норми щодо взаємного визнання стажу, набутого у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях сторін, були передбачені статтями 6, 12, 16 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення від 14 грудня 1995 року, яку ратифіковано Законом України від 22 листопада 1996 року №546/96-ВР (Угоду денонсовано Законом від 29 травня 2023 року №3117-IX, а листом Міністерства закордонних справ від 15 серпня 2023 року №72/14-612/1-96203 повідомлено про припинення дії Угоди 23 грудня 2023 року). Отже, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання взяті згідно із Угодою перед громадянами, які набули права згідно з Угодою до її денонсації.
За таких підстав суд вважає, що відповідачем протиправно не зараховано спірні періоди з 27 березня 1986 року по 01 січня 1988 року та з 02 січня 1988 року по 01 січня 1992 року до страхового стажу позивача.
При цьому з наведених підстав до страхового стажу позивача підлягає зарахуванню також період роботи з 25 вересня 1983 року по 07 березня 1986 року, який згідно з формою РС-право (а.с.28) не зараховано до страхового стажу без пояснення причин у спірному рішенні.
Перевіривши фактичну та юридичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ у Київській області від 12 січня 2026 року №032950007665 не відповідає аналізованим нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, порушує право ОСОБА_1 на соціальний захист, тому його належить визнати протиправним та скасувати.
При вирішенні позовних вимог зобов`язального характеру суд враховує, що ОСОБА_1 на момент звернення із заявою (06 січня 2026 року) мав 63 роки; за наявності безспірного страхового стажу (10 років 01 місяць 24 дні) та періодів роботи, які підлягають зарахуванню з урахуванням наведених вище висновків суду (понад 17 років), очевидним є виконання умови про страховий стаж - не менше 23 роки.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
За змістом рішення позивач із заявою звернувся 05 січня 2026 року, а 63 роки йому виповнилося 02 січня 2026 року.
Таким чином, за встановлених обставин справи та на підставі наведених норм чинного законодавства України, позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Київській області від 12 січня 2026 року №032950007665 та зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 03 січня 2026 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 25 вересня 1983 року по 07 березня 1986 року, з 27 березня 1986 року по 01 січня 1988 року, з 02 січня 1988 року по 01 січня 1992 року, з 02 січня 1992 року по 28 лютого 1994 року, з 01 березня 1994 року по 01 травня 1995 року, з 10 травня 1995 року по 20 грудня 2000 року.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач сплатив судовий збір у сумі 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією від 04 березня 2026 року, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.4, 18).
Оскільки суд задовольняє позов, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Київській області необхідно стягнути судові витрати у сумі 1331,20 грн.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, місто Фастів, вулиця Саєнка Андрія, будинок 10, ідентифікаційний код юридичної особи 22933548) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 12 січня 2026 року №032950007665.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03 січня 2026 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 25 вересня 1983 року по 07 березня 1986 року, з 27 березня 1986 року по 01 січня 1988 року, з 02 січня 1988 року по 01 січня 1992 року, з 02 січня 1992 року по 28 лютого 1994 року, з 01 березня 1994 року по 01 травня 1995 року, з 10 травня 1995 року по 20 грудня 2000 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області судові витрати у сумі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна грн 20 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк