Справа № 305/226/26 
Провадження по справі № 1-кп/305/15/26 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 06.05.2026. Рахівський районний суд Закарпатської області 
у складі головуючої судді ОСОБА_1 
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Рахів кримінальне провадження внесене 10 липня 2025 року до ЄРДР за № 22025070000000110 про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , одруженого, на утриманні має одну малолітню дитину, непрацюючого, раніше несудимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України,
ВСТАНОВИВ :
24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).
До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.
Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із цілями Об`єднаних Націй.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09.12.1981 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;
№2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: 
- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; 
- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.
Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:
- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;
-бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;
- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;
- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;
- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;
- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;
- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.
Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.
Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська федерація.
Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.
Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і російська федерація (далі - рф).
У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.
Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.
Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.
Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.
Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.
20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії рф території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади рф і службовими особами зс рф розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України.
Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія російської федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року "Про Стратегію національної безпеки України", затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил російської федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку російської федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку російської федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.
21 лютого 2022 року, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.
У період до приблизно 05 години 00 хвилин, 24 лютого 2022 року президент російської федерації володимир путін, а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 року та вимогам ч.4 ст.2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 року № 36/103, від 16.12.1970 року №2734 (ХХV) від 21.12.1965 року №2131 (ХХ), від 14.12.1974 року №3314 (ХХІХ) спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс рф на територію України.
Так, 24 лютого 2022 року, о 5 годині президентом російської федерації володимиром путіним оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади рф, її збройних сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці збройних сил російської федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частин вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
З метою відсічі військовій агресії рф 24.02.2022 Указами Президента України у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та який діє на даний час.
Рішенням Верховної ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року російська федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.
Як встановлено, планування, фінансування та реалізація російською федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, зс рф, Головного розвідувального управління Генерального штабу збройних сил російської федерації, федеральної служби безпеки російської федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.
Громадянин України ОСОБА_4 , на виконання свого єдиного злочинного умислу, з метою досягнення єдиного бажаного злочинного результату, усвідомлюючи злочинність своїх дій, будучи обізнаним щодо факту здійснення рф збройної агресії проти України, з метою доведення своїх ідеологічних мотивів та поширення поглядів серед невизначеного кола користувачів мережі Інтернет, використовуючи належний йому мобільний телефон Redmi 9, (IMEI 1 НОМЕР_1 ), ІМЕІ 2 НОМЕР_2 , та будучи користувачем персонального профілю в месенджері «Telegram» з унікальним ідентифікатором (телеграм id-НОМЕР_4) під ніком « ІНФОРМАЦІЯ_6 », який зареєстрований на його власний номер оператора стільникового зв`язку (тел. НОМЕР_3 ), усвідомлюючи, що опубліковані матеріали користувачем даного месенджера формують певні ідеї і погляди направлені на схилення інших користувачів до вчинення активних дій, перебуваючи за місцем свого проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з єдиним злочинним умислом, поширив ряд коментарів у чатах під назвами « ІНФОРМАЦІЯ_12 » та « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Згідно висновку експерта за результатами проведення лінгвістичної експертизи № СЕ-19/107-25/11238-ЛД від 27.10.2025 у коментарях розміщених під публікаціями від 31.03.2023, ІНФОРМАЦІЯ_3 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_12 », ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_11 », ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », користувачем під ніком ІНФОРМАЦІЯ_6 (телеграм ID - НОМЕР_4), містяться висловлювання, із ознаками заперечення, виправдовування збройної аресії Російської Федерації проти України та глорифікації (схвалення) осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України.
1. відомості щодо виправдовування, заперечення збройної агресії
Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі,
шляхом представлення збройної агресії Російської Федерації проти України
як внутрішнього громадянського конфлікту, а саме:
1.1. Коментарі користувача « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (телеграм ID - НОМЕР_4) від
ІНФОРМАЦІЯ_6 о 21:04 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_12 » - « 

ІНФОРМАЦІЯ_7 » містяться - виправдовування, заперечення збройної агресії
російської федерації проти України;
1.2. Коментарі користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6» (телеграм ID - НОМЕР_4) від 28.03.2023 о 18:09 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_12 » - «Правильно
делают Россия и Китай / Один кулак держу за Россию, другой за Китай»
містяться - виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації
проти України;
1.3. Коментарі користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6» (телеграм ID - НОМЕР_4) від 28.08.2024 о 20:16 у чаті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_11.» - «Хочу в Россию» містяться - виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України;
1.4. Коментарі користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6» (телеграм ID - НОМЕР_4) від
ІНФОРМАЦІЯ_4 о 21:36 у чаті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_11.» - «Остается Россия
/ Украина для меня фейл стейт. При условии управления ет 
Западом. / Если ОСОБА_6 вычистит западную плесень, то останусь. / А жить в этом и тем более
растить детей в этом "цветущем саде" (читай, рассаднике), нет, спасибо...»
містяться - виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації
проти України;
1.5. Коментарі користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6» (телеграм ІD - НОМЕР_4) від 04.12.2024 о 17:50 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » - « ІНФОРМАЦІЯ_8 » містяться - виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України;
1.6. Коментарі від 30.11.2024 о 22:45 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » - « ІНФОРМАЦІЯ_9 » містяться - виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України;
1.7. Коментарі користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6» (телеграм ID - НОМЕР_4) від ІНФОРМАЦІЯ_10 о 22:55 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » «без денацифікації не буде майбутнього....» містяться - виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України.
2. Відомостей щодо глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію
Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, а саме:
2.1. Коментарі користувача « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (телеграм ID - НОМЕР_4) від
ІНФОРМАЦІЯ_6 о 21:04 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_12 » - « 

ІНФОРМАЦІЯ_7 » міститься - глорифікація (схвалення) осіб, які здійснювали
збройну агресію російської федерації проти України;
2.2. Коментарі користувача « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (телеграм ID - НОМЕР_4) від 28.03.2023 о 18:09 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_12 » «Правильно
делают Россия и Китай / Один кулак держу за Россию, другой за Китай»
міститься - глорифікація (схвалення) осіб, які здійснювали збройну агресію
російської федерації проти України;
2.3. Коментарі користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6» (телеграм ID - НОМЕР_4) від 28.08.2024 о 20:16 у чаті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_11.» - «Хочу в Россию»
міститься - глорифікація (схвалення) осіб, які здійснювали збройну агресію
російської федерації проти України;
2.4. Коментарі користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6» (телеграм ID - НОМЕР_4) від
ІНФОРМАЦІЯ_4 о 21:36 у чаті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_11.» - «Остается
Россия / Украина для меня фейл стейт. При условии управления ею
Западом. / Если ОСОБА_6 вычистит западную плесень, то останусь. / А жить в этом
и тем более растить детей в этом "цветущем саде" (читай, рассаднике), нет,
спасибо..» міститься - глорифікація (схвалення) осіб, які здійснювали
збройну агресію російської федерації проти України.
2.5. Коментарі користувача « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (телеграм ID - НОМЕР_4) від 04.12.2024 о 17:50 у чаті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» «Единственный путь, это путь в Рос Федерацию без Галычанского гнойника» міститься - глорифікація (схвалення) осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України;
2.6. Коментарі користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6» (телеграм ID - НОМЕР_4) від 30.11.2024 о 22:55 у чаті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » - «без денацифікації не буде майбутнього....» міститься - глорифікація (схвалення) осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України.
Таким чином, за вищевикладених обставин ОСОБА_4 , діючи умисно, поширив матеріали виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році.
27.02.2026, між прокурором у кримінальному провадженні - прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участі його захисника ОСОБА_5 , укладено угоду про визнання винуватості, згідно якої обвинувачений повністю та беззастережно визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України, а також сторонами узгоджено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без конфіскації майна, на підставі ст.75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк, відповідно ст.76 КК України покласти на обвинуваченого визначені судом обов`язки. Сторони розуміють наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості.
Прокурор укладену угоду про визнання винуватості підтримав, вважає, що таку слід затвердити.
Обвинувачений ОСОБА_4 вину визнав та просив суд затвердити угоду про визнання винуватості, зазначив, що погоджується з визначеною угодою мірою покарання, укладення угоди з його боку є добровільним, наслідки затвердження угоди йому зрозумілі.
Захисник підтримала угоду про визнання винуватості, також просила затвердити угоду.
Перевіривши угоду про визнання винуватості, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, захисника, які висловились про можливість затвердження угоди, дослідивши матеріали провадження, суд приходить до висновку, що укладення угоди сторонами є добровільним, угода відповідає вимогам кримінального процесуального закону, отже підлягає затвердженню.
Відповідно до ч.ч.2,4 ст.469 КПК України: угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого; угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією); угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України, яке відповідно вимог ст.12 КК України є нетяжким злочином.
При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання.
При вирішенні питання про відповідність угоди вимогам закону, суд враховує, що умови угоди не суперечать вимогам КПК України та КК України, правова кваліфікація кримінального правопорушення правильна, умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб, відсутні підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним.
Призначаючи покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також у випадку затвердження вироком угоди про визнання винуватості, призначає покарання узгоджене сторонами угоди.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Покарання, яке узгоджено сторонами, є обґрунтованим.
Відповідно ст.475 КПК України при прийнятті рішення у судовому засіданні, суд має право затвердити угоду про визнання винуватості, якщо переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості та призначення узгодженої сторонами міри покарання.
Цивільний позов відсутній.
Відповідно до вимог ч.4 ст.174 КПК України, суд, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Відповідно до ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_12 від 30.12.2025, на майно, а саме, мобільний телефон марки REDMI 9 imei 1: НОМЕР_1 imei 2 НОМЕР_2 , з карткою мобільного оператора з № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 накладено арешт.
Процесуальні витрати підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст.314, 368-371, 373, 374, 474, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, яку укладено 27.02.2026 між прокурором у кримінальному провадженні - прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_4 за участі його захисника адвоката ОСОБА_5 .
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, без конфіскації майна.
На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_4 , від відбування покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом визначеного іспитового строку терміном 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення.
На підставі п.п. 1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України, зобов`язати ОСОБА_4 : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави, 13 371 (тринадцять тисяч триста сімдесят одну) гривню процесуальних витрат, за проведення у кримінальному провадженні судово-лінгвістичної експертизи № СЕ-19/107-25/11238-ЛД від 27.10.2025.
Арешт накладений відповідно до ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_12 від 30.12.2025, на мобільний телефон марки REDMI 9 imei 1: НОМЕР_1 imei 2 НОМЕР_2 , з карткою мобільного оператора з № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 , по вступу вироку в законну силу - скасувати.
Речові докази: мобільний телефон марки REDMI 9 imei 1: НОМЕР_1 imei 2 НОМЕР_2 , з карткою мобільного оператора з № НОМЕР_3 , по вступу вироку в законну силу - повернути власнику, ОСОБА_4 .
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:
1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;
2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.
У разі невиконання угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку протягом встановленого законом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.
Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.
Вирок суду якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Головуюча: ОСОБА_1