Номер провадження: 22-ц/813/1196/26 
Справа № 521/9505/25
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С.,
за участю:
секретаря Добряк Н.І.,
представника ОПП прокурора відділу Коломійчук І.О.,
представника ОМР – Бутрик А.О.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Подорожнього А.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року про відмову в забезпечені позову, постановлену під головуванням судді Бобуйка І.А., у цивільній справі за позовом заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

встановив:

10.06.2025 року заступник керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Крім того, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно та кошти, що належать відповідачу в межах суми 133 238,68 грн., які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23.09.2025 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено (т.1, а.с.144-146).

В апеляційній скарзі заступник керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали суду, ухвалення нового судового рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.165-169).

У відзиві на апеляційну скаргу, яка не прийнята судом апеляційної інстанції до розгляду, представник ОСОБА_1 – адвокат Подорожній А.С. просить оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.8-10).

У відповідь на відзив апелянт просить у прийнятті відзиву відмовити, посилаючись на пропуск строку відповідачем на подання відзиву. Крім того, апелянт підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити (т.2, а.с.40-44).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю з`явившихся учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомленні про час та місце слухання справи (т.2, а.с.38-39).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_1 у розмірі 133 238,68 грн., які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову, заявник по суті просить вирішити заявлені по суті позовні вимоги, що суперечить приписам ч.10 ст. 150 ЦПК України (т.1, а.с.145-146).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За правилами ч. 1 п. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача у всіх установах банків, які будуть виявлені під час виконання ухвали, позивач – апелянт у справі вказував на ускладнення виконання рішення у разі задоволення позовної заяви. Проте, заявник ніяким чином не обґрунтовував, яким саме чином буде ускладнення виконання рішення суду.
Крім того, згідно ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Крім того, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції також обґрунтовано зазначив, що звертаючись із вказаною заявою, позивач просив накласти арешт на майно та грошові кошти ОСОБА_1 у розмірі 133 238,68 грн., які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду, не зазначивши ні майно, на яке належить накласти арешт, ні його вартість, із чого неможливо встановити співмірність заявлених вимог позивача про забезпечення позову його позовним вимогам.
Більше того, позивач не вказав банківські установи, на рахунках яких маються грошові кошти ОСОБА_1 у розмірі 133 238,68 грн., на які має бути накладено арешт, що свідчить про можливість накладення арешті у вказаній сумі у багатьох банківських установах, чим будуть порушені права відповідача ОСОБА_1 на безперешкодне володіння його грошовими коштами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції. 
Ураховуючи викладене апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року про відмову в забезпеченні позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Повне судове рішення складено 04.06.2026 року. 

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева