ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"03" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/204/25	

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,
при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,
розглянувши справу
за позовом заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси (65091, Одеська обл., м. Одеса, вул. Головківська, буд. 1)
в інтересах держави в особі:
1) Південного офісу Держаудитслужби (65012, Одеська обл., м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83; код ЄДРПОУ 40477150),
2) Одеської міської ради (65026, Одеська обл., м. Одеса, пл. Біржова, буд. 1; код ЄДРПОУ 26597691)
до відповідачів:
1) Управління капітального будівництва Одеської міської ради (65091, Одеська обл., м. Одеса, вул. Комітетська, буд. 10-А; код ЄДРПОУ 04056902),
2) Приватного підприємства «СЕАЛ СТРОЙ» (65026, Одеська обл., м. Одеса, вул. Дерибасівська, буд. 14; код ЄДРПОУ 35695830)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (65012, Одеська обл., м. Одеса, вул. Канатна, 83; код ЄДРПОУ 20992104),
про визнання недійсним договору та стягнення 8 021 447,15 грн;
представники учасників справи:
від прокуратури - Шунькіна Н. О.,
від позивача-1 - не з`явився,
від позивача-2 - не з`явився,
від відповідача-1 - не з`явився,
від відповідача-2 - не з`явився,
від третьої особи - не з`явився,
ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Малиновської (наразі перейменовано на Хаджибейську) окружної прокуратури міста Одеси (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби (далі - позивач-1), Одеської міської ради (далі - позивач-2, Міська рада) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Управління капітального будівництва Одеської міської ради (далі - відповідач-1, Управління), Приватного підприємства «СЕАЛ СТРОЙ» (далі - відповідач-2, Підприємство), в якому просить суд:
1) визнати недійсним договір № 109-17/П від 28.08.2017, укладений між Управлінням та Підприємством;
2) стягнути з Підприємства на користь Міської ради грошові кошти в сумі 8 021 447,15 грн, а з Міської ради одержані нею за рішенням суду у цій справі 8 021 447,15 грн - в дохід держави.
В обґрунтування позову Прокурор посилається на встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави з огляду на з`ясування того факту, що спірний договір є укладеним за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, зокрема Підприємством, у зв`язку з чим Прокурор вважає, що даний правочин має бути визнаний недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу цього Підприємства, із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Ухвалою від 27.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/204/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.02.2025, запропоновано відповідачу-1 та відповідачу-2 у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзиви на позовну заяву, за заявою Прокурора залучено до участі у справі Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів (далі - третя особа, Відділення).
Одночасно з пред`явленням позову Прокурор подав до суду заяву про вжиття у даній справі заходів забезпечення позову шляхом: 1) накладення арешту на майно та грошові кошти Підприємства в розмірі 8 021 447,15 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках цього відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.
Ухвалою від 27.01.2025 задоволено заяву Прокурора про вжиття заходів забезпечення позову.
11.02.2025 від позивача-1 надійшли письмові пояснення по справі, в яких йдеться про те, що Південний офіс Держаудитслужби не проводив жодних заходів державного фінансового контролю, які передбачені Законами № 2939 ХІІ та № 922-VІІІ, щодо закупівлі UA-2017-07-17-002041-b, з огляду на що позивач-1 позбавлений можливості надати пояснення щодо суті виявленого порушення.
Того ж дня позивач-1 подав до суду заяву про розгляд справи без участі свого представника.
25.02.2025 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи щодо позову, згідно яких Відділення підтримує позицію Прокурора, просить задовольнити позовні вимоги та розглядати справу за відсутності свого представника.
Ухвалою від 26.02.2025 зупинено провадження у справі до закінчення розгляду Верховним Судом справи № 922/3456/23.
Ухвалою від 03.04.2026 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04.05.2026.
29.04.2026 Прокурор подав до суду додаткові письмові пояснення по справі.
Ухвалою від 04.05.2026, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.05.2026.
У судовому засіданні 27.05.2026 представник прокуратури підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача-1 заперечувала проти задоволення позову.
Інші учасники справи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
27.05.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та в порядку ст. 219 ГПК України відклав його проголошення на 03.06.2026.
03.06.2026 в присутності представника прокуратури (інші учасники справи явку своїх представників не забезпечили) суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
17.07.2017 в електронній системі публічних закупівель "Prozorro" Управління опублікувало оголошення про проведення відкритих торгів UA-2017-07-17-002041-b на закупівлю підрядних робіт «Капітальний ремонт будівлі та інженерних мереж за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 3". Очікувана вартість закупівлі складала 9 359 100,00 грн.
У торгах приймали участь три суб`єкти господарювання: ПП «СЕАЛ СТРОЙ» з остаточною ціновою пропозицією 8 775 000,00 грн, ТОВ «БІЛД-ПРО» з остаточною ціновою пропозицією 8 777 000,00 грн та ТОВ «МАГМА ГРУП» з остаточною ціновою пропозицією 8 892 000,00 грн.
10.08.2017 за результатами проведених торгів в електронній системі публічних закупівель розміщено протокол розгляду тендерної пропозиції, згідно з яким переможцем обрано ПП «CЕАЛ СТРОЙ».
Того ж дня Управління опублікувало повідомлення про намір укласти з Підприємством договір.
У подальшому, між Управлінням (замовник) та Підприємством (підрядник) укладено договір № 109-17/П від 28.08.2017 (далі - Договір), згідно з п. 1.1. якого підрядник зобов`язався виконати роботи, зазначені у проєктно-кошторисній документації, а замовник - прийняти від підрядника завершені роботи та оплатити їх, за наявності бюджетних коштів на рахунку замовника.
Пунктом 3.1 Договору передбачено, що загальна вартість договору складає 8 775,00000 тис. грн. (вісім мільйонів сімсот сімдесят п`ять тисяч гривень 00 коп.), у т.ч. ПДВ - 1 462,50000 тис. грн., у тому числі: на 2017 рік - 963,00000 тис. грн., у т.ч. ПДВ - 160,50000 тис. Грн; на 2018 рік - 7 812,00000 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 1 302,00000 тис. грн.
Згідно з п. 10.1. цей Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2018 та до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
Надалі між сторонами укладено додаткову угоду № 2 від 02.01.2018, згідно з якою сторони за взаємною згодою домовились перший абзац п. 3.1 статті III «Ціна договору» викласти в наступній редакції: «Ціна договору становить: 8 775,00000 тис. грн (вісім мільйонів сімсот сімдесят п`ять тисяч гривень 00 коп.), у т.ч. ПДВ - 1 462,50000 тис. грн, у тому числі: на 2017 рік - 7 319,44715 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 1 219,90786 тис. грн; на 2018 рік - 1 455,55285 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 242,59214 тис. грн». Термін тривалості виконання робіт на об`єкті було викладено в такій редакції: серпень - вересень 2018 року.
Також сторонами 08.11.2018 укладено додаткову угоду № 5, відповідно до якої сторони домовились перший абзац п. 3.1 статті III «Ціна договору» викласти в наступній редакції: «Ціна договору становить: 8 775,00000 тис. грн (вісім мільйонів сімсот сімдесят п`ять тисяч гривень 00 коп.), у т.ч. ПДВ - 1 462,50000 тис. грн., у тому числі: на 2017 рік - 7 319,44715 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 1 219,90786 тис. грн; на 2018 рік - 702,00000 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 117,00000 тис. грн, на 2019 рік - 753,55285 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 125,59214 тис. грн». Термін тривалості виконання робіт на об`єкті було узгоджено наступним чином: серпень 2017 року - грудень 2019 року. Пункт 10.1 статті Х. «Строк дії договору» викладено у наступній редакції: « 10.1 Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019 та до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
У подальшому, між сторонами укладено додаткову угоду № 6 від 26.12.2019, відповідно до якої перший абзац п. 3.1 статті III. «Ціна договору» викладено в наступній редакції: «Ціна договору становить: 8 021,44715 тис. грн (вісім мільйонів двадцять одна тисяча чотириста сорок сім гривень 15 коп.), у т.ч. ПДВ - 1 336,90786 тис. грн, у тому числі: на 2017 рік - 7 319,44715 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 1 219,90786 тис. Грн; на 2018 рік - 702,00000 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 117,00000 тис. грн; на 2019 рік - 0,00000 тис. грн, у т.ч. ПДВ - 0,00000 тис. грн». Перший абзац п. 5.1 статті V «Виконання робіт» викладено у наступній редакції: «Термін тривалості виконання робіт на об`єкті: серпень 2017 року - листопад 2018 року.».
26.12.2019 між сторонами укладено угоду про розірвання Договору. Сторони дійшли згоди про наступне: 1) у зв`язку з відсутністю подальшої потреби у виконанні робіт, Договір №109-17/П про закупівлю підрядних робіт за державні кошти від 28.08.2017 (об`єкт: «Капітальний ремонт будівлі та інженерних мереж за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 3.») за домовленістю сторін розривається; 2) ця Додаткова угода є підставою для виконання замовником п.п.6.1.4. п.6.1. Договору про закупівлю підрядних робіт за державні кошти № 109-17/П від 28.08.2017; 3) сторони майнових та немайнових претензій одна до одної не мають; 4) угода набирає чинності від часу підписання її сторонами.
Відповідно до звіту про виконання Договору, Підприємство виконало роботи: ДК 021:2015:45453000-7 Капітальний ремонт і реставрація, а Управління сплатило за підряднику 8 021 447,15 грн, у тому числі ПДВ 1 336 907,86 грн.
Інформація, яка наявна на Єдиному вебпорталі використання публічних коштів spending.gov.ua підтверджує суму сплачених замовником коштів за Договором, що становить 8 021 447,15 грн, яку перераховано відповідно до наступних платіжних документів: № 66992522 від 27.10.2017 на суму 962 947,10 грн, № 69935635 від 27.11.2017 на суму 5 756 116,41 грн, № 74212825 від 27.12.2017 на суму 600 383,64 грн, № 118798629 від 22.11.2018 на суму 702 000,00 грн.
Згідно листа Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі від 26.11.2024 № 02-06-25-06/2509, відповідно до Договору від 28.08.2017 № 109-17/П Управлінням було перераховано на користь Підприємства 8 021 447,15 грн.
За результатами розгляду адміністративною колегією Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України справи № 02-02/2020 відносно ПП «СЕАЛ СТРОЙ» та ТОВ «МАГМА ГРУП КР», 07.05.2024 прийнято рішення № 65/23-р/к, згідно з яким підтверджено факт того, що ПП «СЕАЛ СТРОЙ» та ТОВ «МАГМА ГРУП КР» під час участі у закупівлі UA-2017-07-17-002041-b вчинили антиконкурентні узгоджені дії.
У даному рішенні адміністративна колегія Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України зазначила, що ПП «СЕАЛ СТРОЙ» та ТОВ «МАГМА ГРУП КР» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, що кваліфікується за пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю підрядних робіт: «Капітальний ремонт будівлі та інженерних мереж за адресою: м. Одеса, вул.Хімічна, 3», проведених Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради (оголошення про проведення відкритих торгів, опубліковано на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель, ідентифікатор закупівлі UA-2017-07-17-002041-b). Узгоджений характер дій ПП «СЕАЛ СТРОЙ» та ТОВ «МАГМА ГРУП КР» указує як на усвідомлення ними їх протиправності (порушення цими діями правил здійснення господарської діяльності), так і на передбачуваність і бажання настання наслідків від них (усунення конкуренції з метою протиправного отримання права на укладення договору).
Рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 07.05.2024 № 65/23-р/к ПП «СЕАЛ СТРОЙ» та ТОВ «МАГМА ГРУП КР» у судовому порядку не оскаржувалось.
Як на підставу для визнання спірного договору недійсним, Прокурор покликається на те, що допущені з боку відповідача-2 порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного відповідачем-1 тендеру, несумісні з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводять до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушують принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який встановлено Законом України «Про публічні закупівлі», нівелюють мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливають на економічні процеси у державі та суспільстві.
Отже, Прокурор вважає, що договір, укладений за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Підприємства, на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України.
Враховуючи наявність умислу лише у відповідача-2 як сторони оспорюваного договору, одержані 8 021 447,15 грн за цим правочином, на переконання Прокурора, повинні бути повернуті Міській раді, а отримані нею за рішенням суду кошти - стягнуті в дохід держави.
Щодо підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі позивачів -1, -2.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини третя і п`ята стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
З указаних норм матеріального права вбачається, що Міська рада у спірних правовідносин уповноважена здійснювати контроль щодо законності проведених закупівель за бюджетні кошти, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо наявності в органів місцевого самоврядування повноважень на звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю. Такої позиції Верховний Суд дотримується в постановах від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.08.2020 у справі № 913/153/19, від 19.05.2022 у справі № 904/5558/20 тощо.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг закупівель здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (ч. 1 ст. 8 указаного Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 Закону).
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. 3 Положення).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абз. 1, 3 пп. 9 п. 4 Положення).
Згідно з пп. 20 п. 6 Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином, саме Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» затверджено перелік міжрегіональних територіальних органів Держаудитслужби. Відповідно до п. 1 вказаної постанови міжрегіональні територіальні органи Держаудитслужби за переліком згідно з додатком 1 утворюються як юридичні особи публічного права.
На території Одеської області повноваження здійснює Південний офіс Держаудитслужби, який і є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у цих спірних правовідносинах.
Щодо визначення позивачем у справі Південного офісу Держаудитслужби суд ураховує висновки Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 826/9672/17, де відзначено, що орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. З урахуванням наведеного, Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель (аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 20.07.2021 у справі № 904/5598/18 тощо).
Листом від 25.07.2024 № 51-6155ВИХ-24 Прокурор скерував запит до Південного офісу Держаудитслужби з метою отримання інформації щодо вжитих заходів на усунення порушень законодавства, у тому числі, щодо звернення до суду із відповідним позовом. Тобто, Прокурором поінформовано Південний офіс Держаудитслужби про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів для захисту законних інтересів держави.
У подальшому, листом від 12.08.2024 № 151531-17/3622-2024 Південний офіс Держаудитслужби поінформував прокуратуру, що питання наявності ознак антиконкурентних узгоджених дій не належить до компетенції Держаудитслужби.
На виконання вимог, передбачених абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», листом від 25.07.2024 № 51-6158ВИХ-24 Прокурор повідомив Міську раду та Управління про існування порушень інтересів держави за наслідками проведення спірного тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, а також про наявність підстав для визнання їх недійсними як таких, що суперечить інтересам держави з умислу Підприємства. Зазначеними листами також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.
Згідно резолюції першого заступника міського голови № 02.2-13/1708 від 12.08.2024 (вих №02-03/474 від 20.08.2024) Управлінням розглянуто звернення Прокурора та надано відповідь, що підстави для представництва інтересів держави в суді за укладеним Договором відсутні.
Враховуючи викладене, нездійснення вказаними органами належних заходів протягом розумного строку після того як їм стало відомо про можливе порушення інтересів держави, свідчить про їх бездіяльність. За наведених обставин Прокурор правомірно звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі позивачів -1 та -2.
Прокурором дотримано вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та на виконання зазначених норм попередньо, до пред`явлення позову, листом від 03.01.2025 № 51-25ВИХ-25 повідомлено позивачів -1, -2 про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду даного позову.
Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з такого.
Згідно зі ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до частини 3 статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (зі змінами).
Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вимоги ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 236 ГПК України, господарський суд повинен врахувати висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, який був викладений у постанові від 19.12.2025, за результатом розгляду справи № 922/3456/23 у подібних правовідносинах.
У справі № 922/3456/23 Верховним Судом вирішувалося питання, чи підлягає застосуванню до спірних відносин положення частини 3 статті 228 ЦК України, тобто, чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури) таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону «Про захист економічної конкуренції»).
Вирішуючи питання наявності/відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин частини 3 статті 228 ЦК України у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, зокрема, зазначено наступне.
Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою. 
Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати, що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК, є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення всього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому, підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду, Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається (№ 922/3456/23), при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого. 
У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що, здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК, можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Об`єднана палата вважає, що, враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави
Отже, колегія суддів у справі № 911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи)
Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнила висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, наступним чином:
- при визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо);
- ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання); ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції. 
Втім, Об`єднана палата дійшла висновку, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").".
Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд звертає увагу учасників справи, що згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, норма ч.3 ст.228 ЦК України не може бути застосована лише у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист економічної конкуренції. Верховний Суд також дійшов висновку, що для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК Прокурор має довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства.
Суд зазначає, що у межах даної справи підстави для визнання договору недійсним зводяться лише до порушення законодавства про захист економічної конкуренції, на будь-які інші підстави для визнання спірного правочину недійсним Прокурор не посилається.
При цьому докази, які можуть свідчити про понесення державою майнової шкоди, переплати коштів або отримання робіт/послуг неналежної якості в матеріалах справи відсутні. Таким чином, причинно-наслідковий зв`язок між порушенням законодавства про захист економічної конкуренції та погіршенню майнового становища держави відсутній, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі неподання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи наведене, господарський суд доходить висновку про відсутність передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України правових підстав для визнання Договору недійсним у зв`язку з недоведеністю Прокурором обставини вчинення відповідачами спірного правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також відсутністю підстав для визнання правочину недійсним лише у зв`язку з порушенням відповідачем-2 законодавства про захист економічної конкуренції. Наведене має наслідком відмову у задоволенні заявленої Прокурором позовної вимоги про визнання Договору недійсним.
Відмова суду у задоволенні заявленої Прокурором позовної вимоги про визнання недійсним Договору має наслідком відсутність необхідності надавати юридичну оцінку похідним вимогам Прокурора в частині стягнення грошових коштів.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на прокуратуру, у зв`язку з відмовою у задоволенні заявленого позову.
Згідно з ч.ч. 1, 9 ст. 145 ГПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Так, враховуючи ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.01.2025 у справі № 916/204/25, підлягають скасуванню.
Керуючись ст. 53, 73-80, 86, 123, 124, 129, 145, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. У задоволенні позову - відмовити.
2. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.01.2025 у справі № 916/204/25.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 03 червня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 12 червня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков