Справа № 686/20120/25
Провадження № 2/686/1131/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області в складі: 
головуючого судді Мазурок О.В.
при секретарі Колісник Л.В.
за участі: позивача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Просить визнати недійсним договір позики від 15 березня 2014 року укладений між нею та ОСОБА_4 .
На обґрунтування свого позову вказала, що 15 березня 2014 року між нею, громадянкою ОСОБА_1 , з одного боку та громадянкою ОСОБА_5 , змінила прізвище у зв`язку з укладенням шлюбу) ОСОБА_6 було укладено Договір позики.
Після укладення договору ОСОБА_7 змінила прізвище у зв`язку з укладенням шлюбу та наразі її прізвище « ОСОБА_7 ».
Таким чином, особа, яка є стороною договору позики, і особа, яка зараз має прізвище « ОСОБА_7 », - є однією і тією ж особою, РНОКПП якої - НОМЕР_1 .
Згідно умов цього договору Позикодавцем є ОСОБА_9 , Позичальником - ОСОБА_10 .
За даним Договором Позикодавець передає Позичальникові безвідсоткову позику в сумі 285000 гривень готівкою, а Позичальник зобов`язується повернути Позичкодавцю отриману суму в строки і в порядку, що зазначені в даному Договорі. Сума 285000 гривень передається при підписанні даного Договору.
Позичальник зобов`язується повернути отримані кошти частинами протягом трьох років починаючи з 01 липня 2014 року згідно встановленого графіка: не пізніше 21.03.2015 року не менше 60000 гривень; не пізніше 21.03.2016 року не менше 80000 гривень та не пізніше 21.03.2017 року залишок у сумі 145000 гривень.
Фактично вказаний договір був укладений між ними, як закріплення домовленості про розподіл спадкового майна (будинку), яке залишилося після смерті їх батька ОСОБА_11 . За вказаною домовленістю половина спірного будинку, яка мала відійти до ОСОБА_12 , переходила у її власність, а вона мала сплатити останній вищевказану у договорі суму. Така домовленість була досягнута аби зберегти будинок, оскільки фактично половина спірного будинку мала успадковуватися ОСОБА_13 , матір`ю ОСОБА_12 , проте стосовно неї були порушені кримінальні справи та частина будинку могла бути конфіскована.
З провадженні Хмельницького міськрайонного суду знаходилася цивільна справа №686/20609/15-ц щодо визнання спадкового договору недійсним в частині саме вказаної домовленості щодо розподілу спадкового будинку. Оскільки був поданий такий позов до суду, я і не стала сплачувати кошти за договором позики.
24 травня 2016 році було прийнято рішення по даній справі, а саме: позов був задоволений. Визнано недійсним договір про поділ спадкового майна 19.06.2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу.
19 липня 2016 року по даній справі Апеляційним судом Хмельницької області рішення Хмельницького міськрайонного суду від 24 травня 2016 року залишено без змін.
Гроші їй за цим договором не передавалися, до того ж ОСОБА_14 на момент укладення цього договору була неповнолітньої та у неї просто не могли бути такі кошти.
06 листопада 2024 року нею була подана заява до Служби у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міською ради з проханням надати інформацію стосовно надання дозволу на вчинення договору позики грошових коштів (в значній сумі, що становила 286000 грн.) у березні 2014 року, на користь ОСОБА_1 .
Листом-відповіддю від 11 листопада 2024 року №2839/01-31 Служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міською ради повідомила, що проект рішення виконкому Хмельницької міської ради про надання дозволу на укладення договору позики грошових коштів від імені ОСОБА_7 , 1996 року народження не готувався.
Відповідно до ст. 224 правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.
Також, згідно ч.2 ст. 222ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
Схвалення правочину батьками Позичкодавця не надавалося.
У разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним. (ч.2 ст. 221 ЦК України).
Таким чином, неповнолітня ОСОБА_15 «позичила» кошти яких в неї апріорі не було і не могло бути (в наслідок її неповнолітнього віку та відсутності доходу). Також, вона зробила це за відсутності згоди (схвалення) на цей правочин від батьків, Служби у справах дітей.
19 червня 2013 року між ОСОБА_13 (матір відповідачки), нею та ОСОБА_16 (її мачуха) був укладений договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за №4871. Даний договір був укладений між ними як спадкоємцями за законом в рівних частках після смерті ОСОБА_11 (мого батька), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з п.2 договору спадкове майно складається з: земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , ринкова вартість 46578 грн; грошових вкладів, що знаходяться на банківських рахунках, на загальну суму 3696 гривень 54 копійки; грошових вкладів, що знаходяться на банківських, на загальну суму 3696,54 грн.; квартири; житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 233522 грн.; майнових прав за договором оренди земельної ділянки №158а від 11.08.2005 року.
Хмельницьким міськрайонним судом було досліджено дані обставини та описані в рішенні по справі № 686/20609/15-ц. В даному рішенні зазначено, що «попередньо між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 існувала усна домовленість про те. що вона успадкує батьківський будинок, який розташований в АДРЕСА_1 ». Саме для закріплення цієї домовленості між ними було укладено оспорюваний договір позики. Тобто, даний договір позики був укладений, але не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовленим цим договором.
Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його зазделегідь знають, що він не буде виконаним.
Як бачимо з вищенаведеного, оспорюваний договір позики має ознаки фіктивного правочину і виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, у свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує.
Зрозумілим є те, що неповнолітня ОСОБА_15 не діяла самостійно під час підписання договору. Головною метою укладення цього договору було змусити її підписати договір позики щоб потім мати можливість вимагати з неї грошові кошти. Вона в силу молодого віку та недосвідченості не розуміла, що таким договором не можна закріпити домовленість по спадщині. Але вона чітко розуміла для чого вони укладаємо договір позики тому гроші за ним навіть не думала брати. Але ОСОБА_15 та її мати ОСОБА_13 мали на меті одержати від неї обумовлені в договорі позики кошти, а також в перспективі через визнання недійсним договір про поділ спадкового майна від 19.06.2013 року позбавити її і будинку в якому вона з дітьми проживала і проживає на сьогоднішній день. Проти ОСОБА_13 були відкриті кримінальні провадження за фактом шахрайства. Такі схеми для неї були нормальним явищем і вписувалися в її «картину світу». А постійні наклепи та нападки на неї тільки розхитували її та робили можливими маніпуляції стосовно неї. ОСОБА_13 постійно скаржилася на відсутність коштів, а важка онкологічна хвороба з якою вона боролася забирала останні гроші на лікування. 17 червня 2013 року, за результатами цитологічного дослідження в неї було виявлене онкологічне захворювання, що викликало у неї важкий психологічний стан та депресію, вказане підтверджується результатами цитологічного дослідження. Дана обставина описана в судовому рішенні по справі № 686/20609/15-ц. Тому очевидно що в сім`ї ОСОБА_13 не було коштів на те щоб позичати їй такі великі суми.
У зв`язку з тим, що на підставі договору позики від 15 березня 2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_17 , Хмельницький міськрайонний суд виніс рішення у справі № 686/6330/15-ц від 02 жовтня 2015 року про стягнення з неї 285000,00 грн.
На виконання вказаного рішення Державною виконавчою службою України відкрито виконавче провадження № 74550768 від 27.03.2024 року, в межах якого вчиняються виконавчі дії, зокрема: арешт рахунків, опис майна тощо.
Вона вважає оспорюваний договір позики від 15 березня 2014 року недійсним з підстав, викладених у цій позовній заяві, а відповідно, рішення суду, винесене на підставі цього договору, підлягає скасуванню або не підлягає виконанню. Подальше здійснення виконавчих дій створює реальну загрозу порушенню моїх прав та унеможливить ефективне виконання рішення суду у разі задоволення її позову.
07.04.2025 року головним державним виконавцем Л. Рудчук була винесена постанова ВП № НОМЕР_3 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження. А саме: було прийнято рішення об`єднати виконавчі провадження НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 у зведене виконавче провадження НОМЕР_7.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Крім того, просить застосувати строк позовної давності. Направив до суду відзив на позовну заяву в якому вказав, що ознайомившись із позовною заявою, викладеними у ній доводами, доданими документами вважаємо, що вони не містять жодних належних, достатніх і переконливих доказів щодо обґрунтування законності вимог позивача, а посилання позивача на докази, які на його думку вважаються переконливими, насправді не мають жодного доказового значення у цій справі, а сам позов є безпідставним з огляду на наступне.
15 березня 2014 року між сторонами було укладено Договір позики, за яким відповідач ОСОБА_3 є позикодавцем, а позивач ОСОБА_10 - позичальником (далі - Договір).
За даним Договором Позикодавець передає Позичальникові безвідсоткову позику в сумі 285000 гривень готівкою, а Позичальник зобов`язується повернути Позичкодавцю отриману суму в строки і в порядку, що зазначені в даному Договорі. Сума 285000 гривень передається при підписанні даного Договору.
Згідно з п. 2.2. Договору факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується підписами свідків, що підтверджують факт отримання позичальником коштів від позикодавця. Такий факт засвідчений підписами свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .
Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отже, факт укладення та виконання даного договору не заперечується сторонами, а навпаки підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Хоча позивач і наголошує на тому, що грошові кошти за цим Договором нібито їй не передавалися, проте з положень самого Договору випливає, що така передача коштів позивачу насправді відбулася, і цей факт підтверджений підписом самої ОСОБА_1 .
Не спростовують цього факту і посилання позивача на те, що нібито вказаний договір був укладений між сторонами, як закріплення домовленості про розподіл спадкового майна (будинку), яке залишилося після смерті батька ОСОБА_11 , спрямованої на збереження цього будинку шляхом укладення спадкового договору (при цьому жодних доказів взаємозв`язку між оспорюваним договором та розподілом спадкового майна позивач суду не надала).
Позивач вважає, що серед підстав для визнання договору позики недійсним ключове значення має те, що на момент укладення цього договору відповідач ОСОБА_20 була неповнолітньою та нібито не мала цивільної дієздатності для укладення такого правочину без згоди батьків.
З цього приводу позивач посилається на ч.2 ст. 222 ЦК України, згідно з якою правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
З іншого боку позивач звертає увагу суду також на те, що неповнолітня ОСОБА_7 на момент укладення цього договору начебто просто не могла володіти коштами в сумі 285 000 грн. (однак вказане є лише голослівним твердженням ОСОБА_1 ).
По-перше, на момент укладення цього договору позики позивач ОСОБА_1 була повнолітньою, дієздатною, повністю усвідомлювала значення своїх дій та їх наслідки, зокрема, знала про те, що її племінниця ОСОБА_7 на той час була неповнолітньою (17 років), однак це не завадило їй вступити із відповідачем у договірні правовідносини.
По-друге, зміст укладеного між сторонами Договору позики свідчить про фактичну передачу позикодавцем позичальнику визначеної ним суми коштів - 285 000 грн.
По-третє, позивачем не надано суду жодних доказів, які б спростовували факт наявності у позикодавця на момент укладення Договору вказаної суми коштів, яка була передана позичальнику.
Що стосується позиції позивача щодо того, що правочин нібито вчинений відповідачем без дозволу органу опіки та піклування та без схвалення її батьків, то з цього приводу зазначаємо наступне.
Статті 224 та 71 ЦК України передбачають обов`язкову згоду (дозвіл) органу опіки та піклування для опікуна, який вчиняє правочин в інтересах підопічного.
У нашому випадку ОСОБА_21 діяла самостійно у власних інтересах, а
тому положення цих статей не застосовуються.
Ч. 2 ст. 222 ЦК України вказує на те, що у випадку, якщо правочин вчиняється неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, то на це має бути згода батьків.
Позивач стверджує, що схвалення правочину батьками позикодавця (відповідача) нібито не надавалося, однак матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про це.
Зі слів позивача, з матір`ю відповідача, яка була її сестрою, вона перебувала у неприязних стосунках, а тому про факт надання відповідачу згоди її матері - ОСОБА_13 на укладення договору позики могло відомо лише відповідачу та її матері ОСОБА_13 .
Окремо звертаємо увагу суду на те, що така згода (схвалення) відповідачу на укладення правочину її батьками була надана в усному порядку.
Разом з тим варто підкреслити, що чинним законодавством не передбачено надання такого роду згоди на укладення договору (вчинення правочину) в письмовій формі.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.
Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
Отже, конструкція ст. 222 ЦК України говорить про те, що у випадку ненадання згоди неповнолітній особі на вчинення правочину, заінтересованими особами, які можуть просити визнати такий правочин недійсним можуть бути виключно законні представники цієї особи - батьки (усиновлювачі), піклувальники, а не інша сторона такого правочину, яка, як в нашому випадку, отримала кошти за цим правочином в позику.
В будь-якому випадку заборгованість позивача перед відповідачем в сумі 285 000 грн. належним чином доведена та підтверджена, в тому числі власноручним підписом позивача на договорі.
Таким чином, надані позивачем докази щодо нібито неотримання відповідачем згоди батьків та органу опіки і піклування, зокрема лист Служби у справах дітей, є неналежними та недостатніми доказами, які не мають істотного значення для розгляду даної справи та її вирішення судом.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).
Крім того, варто звернути увагу суду на те, що Договір позики від 15 березня 2014 року, укладений між сторонами, вже був предметом судового розгляду (ще у 2015 році).
Так, 30 березня 2015 року ОСОБА_7 звернулася до ОСОБА_1 з позовом про стягнення суми боргу за цим договором позики.
02 жовтня 2015 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у справі № 686/6330/15-ц ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_7 задовольнив та вирішив стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 15 березня 2014 року у сумі 285000 гривень, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2850 , а всього 287850 гривень.
Виходячи з змісту рішення суду, зокрема встановлених судом обставин справи, ОСОБА_1 ще у 2015 році в межах справи № 686/6330/15-ц намагалася довести те, що фактично кошти за цим договором начебто не передавалися та позичальником не отримувалися. З цього приводу суд у рішенні вказав наступне:
«Посилання відповідача та її представника на те, що фактично кошти за цим договором не передавалися та позичальником не отримувалися суд не приймає до уваги з таких підстав.
Так, відповідно до положень ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо поговір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Суду не представлені відповідачем та її представником належних та допустимих доказів, на підтвердження того факту, що остання не отримувала кошти за договором позики.
Посилань відповідача на те, що на час укладення договору остання була неповнолітньою та відповідно не мала таких коштів, суд також не приймає до уваги, оскільки самі по собі вказані обставини, не спростовують вимоги позивачки. До того ж вказаний договір на даний час судом не визнаний недійсним на підставі положень ст.222 ЦК України та є чинним.». 
Проте ОСОБА_1 , яка брала активну участь у справі № 686/6330/15-ц як відповідач та була добре обізнана із своїми правами (які їй були до того ж додатково роз`яснені судом), як у 2015 році, так і протягом наступних 9 років не зверталася до суду ані із зустрічним позовом, ані з окремим позовом про визнання цього договору позики недійним.
Вищевказане рішення суду від 02 жовтня 2015 року у справі № 686/6330/15-ц ОСОБА_1 не оскаржувалося, тобто набрало законної сили і станом на сьогодні є чинним та підлягає обов`язковому виконанню.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що 15 березня 2014 року між ОСОБА_1 , з одного боку та громадянкою ОСОБА_7 було укладено Договір позики.
Згідно вказаного договору Позикодавцем є ОСОБА_22 , Позичальником - ОСОБА_10 . За даним Договором Позикодавець передає Позичальникові безвідсоткову позику в сумі 285 000 гривень готівкою, а Позичальник зобов`язується повернути Позичкодавцю отриману суму в строки і в порядку, що зазначені в даному Договорі. Сума 285000 ( гривень передається при підписанні даного Договору. Позичальник зобов`язується повернути отримані кошти частинами протягом трьох років починаючи з 01 липня 2014 року згідно встановленого графіка: не пізніше 21.03.2015 року не менше 60000 гривень; не пізніше 21.03.2016 року не менше 80000 гривень та не пізніше 21.03.2017 року залишок у сумі 145000 гривень.
Згідно ст. 1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
02 жовтня 2015 року у справі № 686/6330/15-ц стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 15 березня 2014 року у сумі 285000 гривень, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2850 , а всього 287850 гривень. Вказаним рішенням суду встановлено, що 15 березня 2014 року між ОСОБА_7 , як «Позикодавцем», та ОСОБА_1 , як «Позичальником» був укладений договір, за умовами якого Позикодавець передає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 285000 гривень, а остання зобов`язується повернути отримані кошти частинами протягом трьох років починаючи з 01 липня 2014 року згідно встановленого графіка: не пізніше 21.03.2015 року - не менше 60000 гривень; не пізніше 21.03.2016 року - не менше 80000 гривень та не пізніше 21.03.2017 року - залишок у сумі 145000 гривень. Суду не представлені відповідачем та її представником належних та допустимих доказів, на підтвердження того факту, що остання не отримувала кошти за договором позики. Щодо посилань відповідача на те, що на час укладення договору остання була неповнолітньою та відповідно не мала таких коштів, суд також не приймає до уваги, оскільки самі по собі вказані обставини, не спростовують вимоги позивачки. До того ж вказаний договір на даний час судом не визнаний недійсним на підставі положень ст. 222ЦК України та є чинним.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 
Відповідно до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 222 ЦК України - правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.
Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
Якщо обома сторонами недійсного правочину є неповнолітні особи, то кожна з них зобов`язана повернути другій стороні усе одержане нею за цим правочином у натурі. У разі неможливості повернення одержаного в натурі відшкодовується його вартість за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у неповнолітньої особи відсутні кошти, достатні для відшкодування, батьки (усиновлювачі) або піклувальник зобов`язані відшкодувати завдані збитки, якщо вони своєю винною поведінкою сприяли вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину.
Відповідно до ст. 221 ЦК України - правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном.
Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.
У разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним.
На вимогу заінтересованої особи суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він вчинений на користь малолітньої особи.
Якщо правочин з малолітньою особою вчинила фізична особа з повною цивільною дієздатністю, то вона зобов`язана повернути особам, вказаним у частині першій цієї статті, все те, що вона одержала за таким правочином від малолітньої особи.
Дієздатна сторона зобов`язана також відшкодувати збитки, завдані укладенням недійсного правочину, якщо у момент вчинення правочину вона знала або могла знати про вік другої сторони. Батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої особи зобов`язані повернути дієздатній стороні все одержане нею за цим правочином у натурі, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо обома сторонами правочину є малолітні особи, то кожна з них зобов`язана повернути другій стороні все, що одержала за цим правочином, у натурі. У разі неможливості повернення майна відшкодування його вартості провадиться батьками (усиновлювачами) або опікуном, якщо буде встановлено, що вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла їхня винна поведінка.
У разі вчинення неповнолітньою особою правочину з малолітньою особою настають наслідки, встановлені частиною третьою статті 222 цього Кодексу.
Ч.2 ст. 177 СК України визначено, що батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування:
1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації;
2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини;
3) вчиняти правочини щодо:
об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є їхня малолітня дитина;
відчуження (у тому числі шляхом продажу, дарування, міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу, передачі в заставу, іпотеку нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є їхня малолітня дитина.
Правочин, за яким малолітня дитина набуває у власність майно безоплатно, у тому числі нерухоме майно, користувачем якого вона є, вчиняється без надання дозволу органу опіки та піклування.
Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
До суду не надано доказів тому, що договір позики укладений ОСОБА_7 та ОСОБА_1 15 березня 2014 року не був схвалений батьками позичкодавця, а також не був спрямований на реальне настання правових наслідків.
Крім того, суд вважає, що укладення договору позики, за яким неповнолітня особа є «Позикодавцем» вчиняється без надання дозволу органу опіки та піклування.(ч.2 ст. 177 СК України).
Враховуючи вищевикладене суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеності.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 177 СК України, ст.ст. 203, 215, 221, 222, 1046 ЦК України, ст.ст. 4 , 12, 76, 81, 82, 141, 258, 354 ЦПК України.

В И Р І Ш И В: 

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подачі в 30 денний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.
Позивач: ОСОБА_1 , 1983 року народження, РНОКПП НОМЕР_2 , проживає в АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення складено 17.06.2026 року. 

Суддя: