Справа № 369/8967/24
Провадження № 2-о/369/42/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.04.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді: Фінагеєвої І.О.,
присяжних: Шумунова В.О., 
Дзябельського А.М.,
при секретарі: Херенковій К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу №369/8967/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 заявник ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області суду із заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.
Свої вимоги заявник обґрунтовувала тим, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , який за станом здоров`я не має можливості самостійно себе обслуговувати, вирішувати свої соціальні питання, потребує постійного стороннього догляду. 
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради», ОСОБА_2 має органічне враження головного мозку, психопатоподібний синдром, з дитинства страждає на глухонімоту, постійно приймає підтримуюче лікування. Згідно свідоцтва серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з дитинства.
Як зазначає заявник, ОСОБА_3 є чоловіком її доньки, проживає разом з ними та постійно дбає про сина заявника.
На підставі викладеного, заявник просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановити над ним опіку та призначити його опікуном ОСОБА_3 .
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 27 травня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.
12 вересня 2024 року на адресу суду від представника заінтересованої особи Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області як органу опіки та піклування надійшли заперечення на заяву про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна. Зазначив, що до органу опіки та піклування не надходило жодних заяв для отримання подання про можливість призначення опікуна ОСОБА_2 , у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні поданої заяви.
Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи № 1467 від 10 жовтня 2024 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10 жовтня 2024 року, який проведений відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, дану справу передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2025 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено до судового розгляду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року призначено у цивільній справі судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження на час проведення експертизи.
05 червня 2025 року на адресу суду від Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» надійшли матеріали цивільної справи без виконання у зв`язку із неявкою підекспертного.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.
15 вересня 2025 року матеріали цивільної справи повторно направлені адресу Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» для проведення експертизи.
23 лютого 2026 року на адресу суду від Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» надійшли матеріали цивільної справи без виконання у зв`язку із неявкою підекспертного.
Заявник та її представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Будь-яких заяв, клопотань станом на дату ухвалення рішення суду не надано. 
Заінтересовані особи ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Будь-яких заяв, клопотань станом на дату ухвалення рішення суду не надано. 
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що заява про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуна не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 29 липня 1970 року Хотівською сільською радою, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 29 липня 1970 року зроблено відповідний запис № 90. Батьками особи вказані: батько – ОСОБА_4 , мати – ОСОБА_1 .
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 09 листопада 1998 року, ОСОБА_2 призначено пенсію за ІІ групою інвалідності з дитинства на термін з 01 листопада 1990 року довічно.
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради», ОСОБА_2 має органічне враження головного мозку, психопатоподібний синдром, з дитинства страждає на глухонімоту, постійно приймає підтримуюче лікування. Вказане також підтверджується випискою з історії хвороби № 1229.
Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч. 1 ст. 39, ч. 1 ст. 40 ЦК України).
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини 1-3 ст. 41 ЦК України).
Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи неспроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про визнання фізичної особи недієздатною.
Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (ч. 4 ст. 294 ЦПК).
Частиною 1 ст. 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Частиною 3 ст. 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-384цс16 викладено правову позицію про те, що за ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною 2 ст. 39 ЦК України передбачено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до ст. 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28 березня 1972 року роз`яснено, що даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.
Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).
Аналіз змісту вказаної норми свідчить про те, що така експертиза проводиться за участю особи, стосовно якої розглядається справа про визнання її недієздатною.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 463/2503/18, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити, чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Суд зазначає, що в межах розгляду вказаної справи, ухвалою суду від 20 лютого 2025 року було призначено судово-психіатричну експертизу для визначення стану психічного здоров`я ОСОБА_2 . Матеріали цивільної справи двічі направлялись на адресу експертної установи та повертались без виконання у зв`язку із неявкою підекспертного.
Стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає презумпцію психічного здоров`я.
Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Згідно зі ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема психічний стан особи.
Порядок проведення судово-психіатричної експертизи затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року №865, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за № 719/32171.
Предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Об`єктами експертизи є: матеріали цивільної справи, медична документація, аудіовізуальні матеріали та інша інформація про психічний стан особи, відносно якої проводиться експертиза.
Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04.10.2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
При цьому, заявник, заявляючи клопотання про призначення експертизи та будучи достовірно обізнаною про свій обов`язок щодо необхідності забезпечення явки підекспертного для проведення експертизи, протягом значного проміжку часу жодного разу не поцікавилася ані в суду, ані в експертної установи станом виконання чи причинами невиконання призначеної за її ж клопотанням експертизи.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу. 
У Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2024 року по справі № 686/28882/23 (провадження 61-13125св24).
Таким чином, з урахуванням відсутності висновку експерта, суд позбавлений можливості самостійно встановити наявність у ОСОБА_2 будь-яких психічних захворювань та його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, з огляду на що не вбачає підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання недієздатним її сина.
Статтею 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Так, суд зазначає, що таке подання не є рішенням за процесуальним статусом та має для суду лише рекомендаційний характер, і при постановленні судом рішення по справі не має пріоритетного значення, та може бути враховане на розсуд суду.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не є заявником у даній справі, а заявник ОСОБА_1 просить призначити опікуном над її сином чоловіка її доньки, тобто звернулась до суду в інтересах ОСОБА_3 , який є повнолітнім, дієздатним, тому у разі виявлення бажання бути призначеним опікуном зобов`язаний вчиняти дії на захист своїх інтересів, прав, а не покладатись на інших осіб без достатніх законодавчих підстав.
Крім того, суд зазначає, що саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення його опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цьому напрямку, та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення особи опікуном.
Згідно із ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над, зокрема, фізичними особами, які визнані недієздатними.
На підставі викладеного, беручи до уваги відмову у визнанні ОСОБА_2 недієздатним, відсутність подання органу опіки та піклування, неналежного заявника за вимогою про встановлення опіки та призначення опікуна, а також враховуючи те, що дана вимога є похідною від вимоги про визнання особи недієздатною, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-77, 82, 247, 258-259, 263-265, 268, 293, 294, 299-300 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, - відмовити.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:        Інна ФІНАГЕЄВА

Присяжні:       Володимир ШУМУНОВ

Анатолій ДЗЯБЕЛЬСЬКИЙ