ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3029/24 Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 22-ц/818/1362/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про повернення безпідставно набутого майна (коштів)
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Качмара Вячеслава Олександровича на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2025 року, у цивільній справі №641/3029/24, за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,
в с т а н о в и в :
У травні 2024 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.
Позовна заява мотивована тим, що право власності на нежитлові будівлі літ. «Е-1» загальною площею 287,6 кв.м, літ. «Ж-1» загальною площею 369,0 кв.м., літ. «3-2» загальною площею 87,1 кв.м, літ. «И-1» загальною площею 238,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано з 27.09.2018 за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27.09.2018 № 525.
Вищевказані нежитлові будівлі розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029.
Право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 площею 0,2552 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з 23.02.2015 зареєстровано за Харківською міською радою.
Рішень Харківської міської ради про надання відповідачу у користування вказаної земельної ділянки - не приймалося. Позивач зазначає, що відповідач у період часу з 27.09.2018р. по 31.12.2021 р. не сплачував за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 плату за землю, внаслідок чого зберіг за рахунок Харківської міської ради грошові кошти у розмірі орендної плати у сумі 1 145 018,61 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. 
Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти и у розмірі орендної плати у сумі 1 145 018,61 грн. 
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2025 року позов Харківської міської ради задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 1 145 018 (один мільйон сто сорок п`ять тисяч вісімнадцять) грн. 61 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь Харківської міської витрати по сплаті судового збору у розмірі 17 175 грн. 28 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 -адвокат Качмар Вячеслав Олександрович подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Здійснити перерозподіл судових витрат: судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді першої інстанції – покласти на Харківську міську раду. Судові витрати, пов`язані з розглядом даної апеляційної скарги – покласти на Харківську міську раду. Розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні за участю представника ОСОБА_1 .
Вказав, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що належне відповідачу нерухоме майно розташоване на земельній ділянці кадастровий номер 6310136900:02:005:0029 площею 0,2552 га. 
Зазначив, що акт обстеження земельної ділянки складений Позивачем в особі одного працівника Позивача ( ОСОБА_2 ), а позовна заява складена Позивачем в особі іншого працівника Позивача ( ОСОБА_3 ) – не свідчить про те, що доказове значення акта обстеження земельної ділянки є більшим за доказове значення позовної заяви. Складений Позивачем односторонній акт обстеження земельної ділянки від 05.03.2024 – підтверджує лише обставину складання Позивачем такого акту і за своєю доказовою силою дорівнює викладеному у позовній заяві твердженню Позивача про те, що на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 нібито знаходиться належне Позивачу нерухоме майно. Тому складений Позивачем односторонній акт обстеження земельної ділянки – не є доказом – так само, як не є доказом складена Позивачем позовна заява. Вважає акт обстеження земельної ділянки належним та допустимим доказом. 
Відповідач вважає, що є завідомо неправдивими повідомлені Позивачем відомості про те, що відповідач нібито зберіг за рахунок ХМР кошти у розмірі орендної плати 1 145 018, 16 грн., та заперечує нормативно грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 у 2020-2021 р.р., яка становить 7467 512, 37 грн. Матеріали справи не містять доказів, що підтверджують повідомлені Позивачем відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки у 2020 та 2021 роках. Належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди; довідка з Державного земельного кадастру; витяг з Державного земельного кадастру; висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, постанова Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №751/1543/19, постанова
Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 904/4933/15). Надані Позивачем разом з позовною заявою витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0000928432024 від 11.04.2024 та витяг № НВ-9931888772024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 04.03.2024 – містять відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки у 2024 році і не містять відомостей про нормативну грошову оцінку земельної ділянки у 2020 та 2021 роках.
Відповідач заперечує таку повідомлену Позивачем обставину, як «Відповідно до п. 2.5. Положення № 51/08 (в редакції до 31.12.2021), розмір базової ставки орендної плати встановлено на рівні 8% від нормативної грошової оцінки». Матеріали справи не містять доказів на підтвердження такої обставини. Відповідно до п. 288.5. Податкового кодексу України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: п. 288.5.1. не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки. Таким чином, річний розмір орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 становить 3% від її нормативної грошової оцінки.
Зауважує, що оскільки нормативної грошової оцінки земельної ділянки у розмірі 9 9928
167,71грн. (яка була проведена 04.03.2024) – не існувало у 2020 і в 2021 роках, то особа, яка використовувала земельну ділянку у 2020 і в 2021 роках – очевидно не могла зберегти у себе суми орендної плати за 2020 і за 2021, розраховані із застосуванням нормативної грошової оцінки за 2024. Оскільки коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за 2022, 2023, 2024 роки – не існувало у 2020 і в 2021 роках, то особа, яка використовувала земельну ділянку у 2020 і в 2021 роках – очевидно не могла зберегти у себе суми орендної плати за 2020 – 2021 роки, розраховані із застосуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за 2022, 2023, 2024 роки. Таким чином, у особи, яка використовувала земельну ділянку з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 у 2020 і в 2021 роках – не могли виникнути зобов`язання зі сплати орендної плати за таку ділянку у розмірі 1 145 018,61грн. Тому грошові кошти у розмірі 1 145 018,61грн. не могли бути збережені особою, яка використовувала земельну ділянку з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 у 2020 і в 2021 роках.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач використовував земельну ділянку № 6310136900:02:005:0029, яка перебувала у комунальній власності, без належних правових підстав, а саме укладеного між ним та власником (Харківською міською радою) договору оренди, внаслідок чого саме ХМР, належить право вимагати сплату коштів за використання відповідачем земельної ділянки, без достатньої правової підстави. Тому слід стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (підпункти 14.1.125, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14, пункт 288.5 статті 288 ПК України).
У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (пункт 7.12. постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20).
Так, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно зі ст.ст. 125, 126 ЗК України та ст. 182 ЦК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 № 6, за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу (ЗК) України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За положеннями до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Згідно із пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року (справа 905/1680/20) в п. 7.10 зазначено, що «у випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України».
Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Частиною 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі №6-88ц-13, постанова ВПВС у справі №587/430/16- ц, №629/4628/1б-ц від 23.05.2018, №922/3412/17 від 20.11.2018, №917/1739/17 від 04.12.2019).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Під безпідставно збереженим майном мається на увазі грошові кошти в розумінні ст.ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі №922/207/15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, постановах Великої Палата Верховного Суду від 23.05 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 13.02.2019 року у справі №320/5877/17, постанов Верховного Суду від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справі №922/207/15, від 21.01.2019 у справі №902/794/17).

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.03.2024 № 368469607 право власності на нежитлові будівлі літ. «Е-1» загальною площею 287,6 кв.м, літ. «Ж-1» загальною площею 369,0 кв.м., літ. «3-2» загальною площею 87,1 кв.м, літ. «И-1» загальною площею 238,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано з 27.09.2018 за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27.09.2018 № 525. (а.с. 20 ).
За результатами обстеження встановлено, що вищевказані нежитлові будівлі розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029, про що складено акт від 05.03.2024 року, що спростовує твердження представника відповідача, що належне відповідачу майно розташоване на вказаній земельній ділянці (а.с. 33,34).
Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.04.2024 р. № НВ-0000928432024 підтверджується, що площа земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 складає 0,2552 га, дата державної реєстрації земельної ділянки – 29.08.2005 р. 
Вищевказана земельна ділянка належить до земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. (а.с. 23).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.03.2024 № 368468102 право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 площею 0,2552 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з 23.02.2015 зареєстровано за Харківською міською радою (номер запису про право власності 8868396 від 23.02.2015, а.с. 18).
За період з 27.09.2018р. по 31.12.2021 р. право користування спірною земельною ділянкою за фізичними чи юридичними особами - не реєструвалося, рішень Харківської міської ради щодо надання у користування ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не приймалось, договори оренди Департаментом не укладались.
Листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 14.03.2023 № 3660/5/20-40-24-05-07 підтверджується, що ОСОБА_1 не зареєстрований платником земельного податку або орендної плати за використання земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30).
Згідно витягу з технічної документації № НВ-9931888772024 від 04.03.2024 р про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером 6310136900:02:005:0029, р. нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 9928169,71 грн, (а.с. 29).
Позивачем зроблено розрахунок орендної плати, виходячи з даних витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером, 6310136900:02:005:0029 відповідно до якого за період з 01.01.2020 р. по 31.12.2020 р. складає 547617,62 грн. (а.с. 31), за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. складає 597400,99 гривень (а.с. 32), 
Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.
Частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
З урахуванням положень статей 120,125 ЗК України та статті 1212 ЦК України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.09.2020 у справі №922/4073/19.
Частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
За ч. 7 статті 21 Закону відомості про нормативну грошову оцінку земель вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з такої оцінки.
Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № НВ-9931888772024 від 04.03.2024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 за адресою: АДРЕСА_1 9928169,71 грн (а.с. 29).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель вимогами чинного законодавства не передбачено, а отже позивач при здійсненні розрахунку суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки правомірно використав інформацію саме з вищевказаного витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Верховний Суд у постановах від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18 неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
За змістом статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
Таким чином, ОСОБА_1 використовував земельну ділянку №6310136900:02:005:0029, яка перебувала у комунальній власності, без належних правових підстав, а саме укладеного між ним та власником (Харківською міською радою) договору оренди, внаслідок чого саме ХМР, належить право вимагати сплату коштів за використання відповідачем земельної ділянки, без достатньої правової підстави.
Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
За приписами частини другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
З огляду на викладене, відповідач як власник нерухомого майна та фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).
Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року, у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20); та у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18.
Крім того, судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташовані належні відповідачу нежитлові будівлі літ. «Е-1» загальною площею 287,6 кв.м, літ. «Ж-1» загальною площею 369,0 кв.м., літ. «3-2» загальною площею 87,1 кв.м, літ. «И-1» загальною площею 238,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано з 27.09.2018 за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27.09.2018 № 525. Земельна ділянка перебуває у комунальній власності, оскільки право власності на вказану земельну ділянку площею 0,2552 га з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 зареєстровано з 23.02.2015 за Харківською міської радою.
Виходячи з цього, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду щодо виникнення у відповідачів кондикційного зобов`язання в силу положень ст. 1212 ЦК України сплатити на користь позивача вартість користування земельною ділянкою, на якій розташовано нерухоме майно, належне відповідачам, за весь період такого користування з моменту формування спірної земельної ділянки відповідно до ст. 79, 791 ЗК України.
Докази укладання договору оренди спірної земельної ділянки ОСОБА_1 про укладання договору оренди чи визнання його укладеним, у матеріалах справи відсутні.
При визначенні розміру недоотриманого доходу від користування земельною ділянкою, суд правильно виходив з положень рішення Харківської міської ради від 18 грудня 2019 року № 1908/13 «Про затвердження «Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01 січня 2018 року» та керувався вимогами Положення «Про затвердження «Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові» № 41/08 , в редакції до 31.12.2021 ( надалі Положення).
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру Земельна ділянка належить до промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. (а.с. 23).
Внаслідок чого, відповідно до п. 2.5 Положення розмір базової ставки орендної плати встановлено на рівні 8% від нормативної грошової оцінки.
Додатком до Положення встановлено, що у випадку перевищення 50 кв.м площі земельної ділянки, застосовується коефіцієнт зі значенням 1.
Згідно п. 2.4 Положення № 41/08 застосування коефіцієнтів складних інженерно-геологічних умов (К1) та обмеженого використання (К2) здійснюється за ініціативою орендаря на підставі наданих ним документів, які свідчать про наявність обставин, що дають право на використання вказаних коефіцієнтів (експертні висновки територіальної організації в галузі інженерних вишукувань для будівництва, спеціалізованих установ та організацій, довідки державних та інших уповноважених органів, висновки (довідки) підприємств, установ та організацій, які експлуатують об`єкти, навколо (уздовж) яких встановлені охоронні зони, тощо).
Оскільки відповідачем не надано жодних документів на підтвердження особливих умов використовуваної земельної ділянки, у розрахунках застосоване базове значення 1.
Згідно розрахунків Харківської міської ради сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання ОСОБА_1 вищезазначеної земельної ділянки площею 0,2552 га, кадастровий номер 6310136900:02:005:0029, у період з 01.01.2020 р. по 31.12.2020 р. складає 547617,62 грн. (а.с. 31), за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. складає 597400,99 гривень (а.с. 32), 
Розрахунок безпідставно збережених коштів за використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2552 м2 (0,2552 га) , кадастровий номер 6310136900:02:005:0029, у період з період з 01.01.2020 р. по 31.12.2020 р. складає 547617,62 грн. (а.с. 31), за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. складає 597400,99 гривень (а.с. 32). 
Вказані розрахунки здійснено на підставі Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № НВ-9931888772024 від 04.03.2024 (а.с.29).
Вказані розрахунки відповідачем не спростовані та сумніву в суду не викликає.
Отже, ОСОБА_1 не сплачено за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 площею 2552 кв.м. (0,2552 га), за адресою: АДРЕСА_1 плату за землю у встановленому законодавчими актами у розмірі 1 145 018 (один мільйон сто сорок п`ять тисяч вісімнадцять) грн. 61 коп., внаслідок чого останній зберіг у себе майно - грошові кошти.
Аналогічна правова позиція узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, постановами Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15 та від 12.04.2017 у справі № 922/207/15.
Твердження про те, що акт про обстеження земельної ділянки є недопустимим доказом, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що акт обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:02:005:0029 складений головним спеціалістом Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради в межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку безпідставно збережених коштів.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, відповідач не надав доказів сплати земельного податку або орендної плати за використання зазначеної земельної ділянки у 2020-2021 роках, не спростував належними та допустимими доказами здійснений позивачем розрахунок, не надав доказів на підтвердження особливих умов використовуваної земельної ділянки як підстави для застосування іншого коефіцієнта при визначенні місячної орендної плати, не надав свого обґрунтованого та підтвердженого відповідними доказами контррозрахунку суми безпідставно збережених коштів.
Фактичний користувач земельної ділянки( власник нерухомого майна), який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року (справа №629/4628/16-ц) і постанові від 13 лютого 2019 року (справа №320/5877/17), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами нижчих інстанцій при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату Харківською міською радою майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною, в тому числі, в практиці визначення Європейського суду з прав людини.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку недоотриманого доходу.
Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Качмар Вячеслава Олександровича – залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2025 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 01 травня 2026 року.

Головуючий В.Б.Яцина 

Судді колегії   Ю.М.Мальований 

О.Ю.Тичкова