ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року	справа № 380/4098/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксани Богданівни про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксани Богданівни (79040, м. Львів, вул. Городоцька, 299; код ЄДРПОУ 26526811) з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора на нерухоме майно Тракало Оксани Богданівни, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про відмову у державній реєстрації права власності від 21 січня 2026 року за реєстраційним номером 70127388 на нерухоме майно житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ;
- зобов`язати державного реєстратора нерухоме майно Тракало Оксану Богданівну, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради здійснити державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 на нерухоме майно житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . 24.11.2025 позивач звернулася до державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. До заяви були подані всі документи, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 27.11.2025 розгляд заяви було зупинено у зв`язку з необхідністю направлення запиту щодо підтвердження реєстрації права власності до 01.01.2013. 21.01.2026 державним реєстратором прийнято рішення про відмову у проведенні державної реєстрації у зв`язку з ненадходженням відповіді на відповідний запит. Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки нерухоме майно знаходиться на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює отримання відповідної інформації від органів БТІ. Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» право власності на майно, набуте відповідно до законів України, зберігається за власником незалежно від окупації території. Позивач зазначає, що право на спірне майно виникли до 01.01.2013 та є дійсними відповідно до вимог Закону №1952-IV. Державний реєстратор був зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів для перевірки поданих документів та належного розгляду заяви. При цьому відповідачем не було доведено неможливість проведення реєстраційних дій на підставі наданих позивачем документів. На думку позивача, сам факт ненадходження відповіді на запит не може бути безумовною підставою для відмови у державній реєстрації права власності. Позивач вказує, що оскаржуване рішення порушує її право мирного володіння майном та право на належну державну реєстрацію речових прав. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності. Просить позов задовольнити.
Відповідач позов не визнав, 23.03.2026 за вх.№23165 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що за результатами розгляду поданої позивачем заяви, державним реєстратором прийнято рішення про відмову у вчиненні реєстраційної дії на підставі п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 32 Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, а саме: державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття рішення про зупинення розгляду заяви не отримано відповідь на запит щодо зареєстрованого права власності на запитуваний об`єкт нерухомого майна, тобто не отримано відповіді/інформацію про зареєстровані до 01.01.2013 речові права на відповідне нерухоме майно. Враховуючи те, що заявником не долучено документи, які стали підставою для зупинки у проведенні реєстраційної дії, а на запит державного реєстратора така інформація не надана, керуючись ч. 1 ст. 24 Закону державним реєстратором прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційної дії. Перевірка права особи, яке виникло і зареєстроване БТІ до 01.01.2013 з використанням паперових носіїв інформації, є обов`язковою безальтернативною складовою у процедурі державної реєстрації такого права, оскільки це прямо передбачено законом. Зазначив, що сама по собі наявність у позивача договору купівлі-продажу не є допустимим та достатнім доказом на підтвердження актуальних відомостей про зареєстровані речові права на відповідний об`єкт нерухомого майна, оскільки до прийняття «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності не нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.02.2002 за№157/6445 відповідно до якого реєстрація права власності реєструвалась у Реєстрі прав власності реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювалася державними комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації шляхом запису в реєстрову книгу.
Ухвалою суду від 08.05.2026 позовну заяву залишено без руху, а позивачеві надано строк для усунення виявлених недоліків (п`ять днів з дня вручення цієї ухвали).
Ухвалою суду від 18.05.2026 продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви у справі №380/4098/26, встановлений ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2026, на п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали.
01.06.2026 за вх.№46501 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 03.06.2026 продовжено розгляд справи в порядку письмового провадження.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.12.1996, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 і ОСОБА_3 житловий будинок з присадибними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_3 на земельній ділянці розміром 783 кв.м.
24.11.2025 позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Тракало Оксани Богданівни Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою (реєстраційний номер №70127388 – надалі Заява) про реєстрацію речових прав.
27.11.2025 відповідачем залишено вказану заяву без руху через необхідність скерування запиту до відповідного органу щодо інформації про зареєстровані до 01.01.2013 речові права на вищевказане речове майно.
21.01.2026 державним реєстратором прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №82943595, оскільки після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, а саме: не отримано відповіді на запит щодо інформації про зареєстровані до 01.01.2013 речові права на відповідне нерухоме майно.
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, позивач звернулась з вказаним позовом до суду.
При вирішенні спору, суд виходить з такого.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав здійснюється у порядку визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-ІV (далі - Закон №1952-ІV) та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок №1127).
Згідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до п.п. 1-3 ч. 3 ст. 10 вказаного Закону України встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:
відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;
наявність обтяжень прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані не пізніше трьох робочих днів з дня отримання відповідного запиту державного реєстратора безоплатно надати запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі. Особи, винні у порушенні строку надання інформації на запит державного реєстратора, несуть адміністративну відповідальність.
Згідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для відмови в державній реєстрації прав:
подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;
подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону України речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та невідкладно повідомляє про це заявника.
Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви.
Перебіг строку державної реєстрації прав продовжується з моменту усунення обставин, що стали підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду, з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Рішення повинно містити вичерпний перелік підстав для зупинення розгляду заяви.
Державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково.
У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Частиною 1 ст. 24 Закону №1952-ІV встановлено перелік підстав відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, згідно з пунктом 8 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.
Частинами другою та п`ятою цієї ж статті передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.
Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України (ч. 13 ст. 15 Закону № 1952-IV).
Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 затверджений порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
За приписами п. 12 наведеного Порядку, під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Виходячи із системного аналізу наведених вище норм Закону №1952-IV та Порядку №1127 суд зазначає, що при прийнятті заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор перевіряє їх на наявність підстав для зупинення розгляду заяви чи відмови у реєстрації прав.
Як встановлено судом, реєстратором 27.11.2025 прийнято рішення про залишення без руху заяву позивачки, з огляду на необхідність долучення документів.
21.01.2026 з огляду на те що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну, припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, реєстратор вирішив відмовити у проведенні реєстраційних дій, так як зокрема, відповідачем не отримано відповіді/інформацію про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно.
При цьому таких підтверджуючих документів державному реєстратору не подано і позивачем, тобто позивач не виконав вимоги і рішення про залишення без руху заяви про державну реєстрацію та не надав державному реєстратору документів, про які в цьому рішенні було зазначено.
Крім того, позивач не надав відповідачу й будь-яких пояснень з цього приводу (заперечення щодо необхідності подати витребувані документи або ж доводи про неможливість отримати останні).
Водночас нормами Закону № 1952-IV чітко встановлений наслідок невиконання заявником зазначених у рішенні про зупинення розгляду заяви вимог - прийняття державним реєстратором рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Аналогічного висновку дотримується Верховний Суд у постанові від 18.03.2024 у справі №620/4781/22.
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Оцінюючи усі докази по справ у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
У оскаржуваному рішенні вказано, що після завершення строку, встановленого частиною 3 статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, а саме: не отримано відповіді на запит щодо інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно.
Таким чином, зважаючи на вищевикладене, державному реєстратору неможливо встановити, чи була реєстрація права власності за заявником, на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.1996. Позивачем не долучено у підтвердження жодних доказів які б стверджували про сплату комунальних платежів, правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розташований будинок та інше.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону України речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов, зокрема, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
Враховуючи викладене, рішення державного реєстратора №82943595 від 21.01.2026 відповідає вимогам п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
У задоволенні позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна