Номер провадження: 22-ц/813/1759/26 
Справа № 522/2271/23
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Вадовська Л. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2026 року м. Одеса 

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М., 
суддів - Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря - Венжик Л.С.,
переглянувши справу №522/2271/23 за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2025 року у складі судді Павлик І.А., -
в с т а н о в и в :

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк», звернувшись 03 лютого 2023 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що рішенням суду від 21 січня 2014 року в справі №1522/19951/2012 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ АБ «Укргазбанк» за Кредитним договором №507А від 04 жовтня 2007 року заборгованість в загальній сумі 28646,57 доларів США та 91185,58 грн. Судове рішення не виконано. 
Посилаючись на вказані обставини, позивач ПАТ АТ «Укргазбанк» просив на підставі статті 625 ЦК України стягнути з ОСОБА_1 за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року три відсотки річних на суму несплаченої за Кредитним договором №507А від 04 жовтня 2007 року заборгованості, що становить 3334,44 доларів США, та витрати на сплату судового збору в розмірі 2584,00 грн. (а.с.1-2). 
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2023 року відкрито провадження у справі (а.с.44). 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2025 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, в задоволенні позову відмовлено (а.с.91-93).
Висновок суду мотивовано тим, що оскільки кредитор втратив можливість примусового виконання рішення про стягнення заборгованості за допомогою встановленого законодавством механізму, а обов`язок відповідно до статті 625 ЦК України є акцесорним щодо основного зобов`язання та поділяє його правову долю, то позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних задоволенню не підлягають. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ АБ «Укргазбанк» на рішення суду.
В апеляційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.98-106).
За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у наступному. Доказом наявності заборгованості за кредитним договором є рішення суду від 21 січня 2014 року у справі №1522/19951/2012. Суд у порушення принципу диспозитивності з власної ініціативи послався на ухвалу суду від 29 квітня 2022 року у справі №1522/19951/12 про відмову у видачі дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. По суті вимог слід виходити з того, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 525 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення до дати виконання рішення суду. Згідно позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Зазначено, що чинне законодавством не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум; вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Крім того, у скарзі звернуто увагу на безпідставність висновків щодо можливого застосування позовної давності до грошової вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, так як позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, така заява у даній справі відсутня.
В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.
Відзив на апеляційну скаргу не поданий. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2014 року в справі №1522/19951/12 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Одеської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за Кредитним договором №507/А від 04 жовтня 2007 року в загальній сумі 28646,57 доларів США та 91185,58 грн.; стягнтуо судові витрати в розмірі 1820,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» штраф за Договором застави від 04 жовтня 2007 року в розмірі 9117,50 грн. В апеляційному порядку рішення суду не переглядалось (а.с.24-26; Єдиний державний реєстр судових рішень, справа №1522/19951/12).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2022 року в справі №1522/19951/12 відмовлено в задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. В апеляційному порядку ухвала суду не переглядалась (Єдиний державний реєстр судових рішень, справа №1522/19951/12).
03 лютого 2023 року ПАТ АБ «Укргазбанк» пред`явлено до ОСОБА_1 позов про стягнення за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року трьох відсотків річних на суму несплаченої за Кредитним договором №507А від 04 жовтня 2007 року заборгованості, що становить 3334,44 доларів США (в обґрунтування вимог позивач послався на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2014 року в справі №1522/19951/12 стягнуто заборгованість, яку боржник не сплатив, грошове зобов`язання є не виконаним). 
При апеляційному перегляді справи підлягає врахуванню остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 (провадження №14-63цс25), де сформульовано підхід до застосування статті 625 ЦК України у випадках, коли рішення суду про стягнення боргу залишається невиконаним, але кредитор втрачає право на його примусове виконання. 
Велика Палата Верховного Суду у справі №754/511/23 дійшла висновку, що після пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмови суду в його поновленні вимога кредитора фактично втрачає можливість примусового захисту, а тому до неї не можуть застосовуватися правила про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. При цьому суд відступив від попереднього висновку, який допускав нарахування таких сум навіть у разі пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. 
Велика Палата Верховного Суду у справі №754/511/23 вказала, зокрема, що:
«105. Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання. 
106. Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення. 
107. Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
108. У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
109. Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
110. У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
111. Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
112. З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
113. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
114. Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
115. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
116. Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
117. Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
118. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України. 
119. За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності».
Отже, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 (провадження №14-63цс25) сформулювала правову позицію, що після втрати права на примусове виконання рішення суду основна вимога втрачає примусову захищеність, а тому не може бути підставою для заявлення похідних вимог за статтею 625 ЦК України.
У справі, що переглядається, спір стосується вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» пред`явлених у лютому 2023 року на підставі частини 2 статті 625 ЦК України до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних у розмірі 3334,44 доларів США за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, нарахованих на заборгованість, стягнуту рішенням суду, яке не виконано.
Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, від 03 жовтня 2023 року у справі №366/203/21, від 09 листопада 2023 року у справі №420/2411/19 виснувала, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю; відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Рішення суду у справі №1522/19951/12 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено 21 січня 2014 року.Ухвалою суду від 29 квітня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
Відмова у видачі дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання свідчить про те, що стягувач втратив право на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу. Тобто, основна вимога про примусове стягнення боргу, підтверджена судовим рішенням, не може бути виконана у примусовому порядку, як наслідок, до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення у примусовому порядку за судовим рішенням) не підлягають застосуванню правила частини 2 статті 625 ЦК України.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмовою суду у поновленні цього строку і видачі дубліката виконавчого документа, немає й обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже не має правової підстави для стягнення похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
Правові підстави для ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні. 
В порядку статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
Справа в провадженні суду апеляційної інстанції з березня 2025 року, призначена до розгляду ухвалою суду від 09 травня 2025 року на 19 березня 2026 року; інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада»; позивач повідомлений документом в електронному вигляді «Судова повістка-повідомлення…» доставленим до електронного кабінету 30 січня 2026 року; відповідач повідомлявся надісланням за зареєстрованим місцем проживання судової повістки поштою, правом на отримання/не отримання якої скористався на власний розсуд; підстав для подальшого відкладення розгляду справи не встановлено. 
Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Датою ухвалення призначеного у судове засідання на 19 березня 2026 року рішення судом апеляційної інстанції відповідно до положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд –
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2025 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повну постанову складено 06 травня 2026 року. 

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді С.О.Погорєлова 

Є.С.Сєвєрова