25.05.26
Справа № 521/21445/25
Провадження № 2/521/2077/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Одеса Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Роїк Д.Я.,
за участю секретаря судового засідання: Каліній П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу № 521/21445/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Хаджибейського районного суду міста Одеси суду з вказаною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 56, 0 кв.м, загальною площею 92, 6 кв. м., реєстраційний номер майна 18745709.
11.12.2025 року автоматизованою системою розподілу справ між суддями матеріали справи передано судді Роїк Д.Я.
Ухвалою судді Хаджибейського районного суду міста Одеси від 19.01.2026 року, вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 11.03.2026 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судові засідання, призначені на 09.02.2026 року, 11.03.2026 року, 14.04.2026 року, 28.04.2026, 25.05.2026 року відповідач по справі ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся належним чином.
Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Журавель І.В. 14.04.2026 року до суду надійшла заява розгляд справи за відсутності позивача та його представника, підтримання заявлених позовних вимог та відсутності заперечень проти заочного розгляду справи.
Щодо сповіщення відповідача по справі, суд зазначає наступне.
У відповідності до положень статті 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема:
2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Частиною 6 статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
На виконання вказаних приписів процесуального законодавства, судом по справі № 521/21445/25 було отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру у відповідності до якої встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
За наслідком встановленого зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_2 , відсутність інформації про зареєстрований електронний кабінет в ЄСІТС, повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось шляхом скерування копії ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток про призначені судові засідання, разом з рекомендованим поштовим повідомленням про вручення поштової кореспонденції, засобами поштового зв`язку на ім`я відповідача ОСОБА_2 за вказаною адресою зареєстрованого місця реєстрації.
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 про дату, час і місце проведення розгляду справи № 521/21445/25 повідомлявся належним чином і вважається повідомленим про розгляд справи у відповідності до положень статті 128 ЦПК України однак, у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та не повідомив суд про причини його неявки в судове засідання.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Хаджибейським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 14 вересня 2002 року між позивачем, та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАГС Арцизького районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 50, Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .
В зареєстрованому шлюбі з відповідачем народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження виданого Другим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, виданого 07 травня 2003 р. серія НОМЕР_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження виданого Другим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, виданого 18 серпня 2004 р. серія НОМЕР_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, виданого 30 вересня 2009 р. серія НОМЕР_4 . Неповнолітній син ОСОБА_5 проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року справа № 521/6072/19 шлюб між сторонами був розірваний. В період шлюбу позивачем та відповідачем за рахунок спільних коштів придбано майно - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 56, 0 кв.м, загальною площею 92, 6 кв.м.. Позивач вважає, що оскільки зазначене майно придбано під час шлюбу за рахунок спільних коштів, тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, відповідач відмовляється добровільно вирішити питання щодо спільного майна, а тому, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
У відповідності до положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно).
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Положення статті 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.
Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.
Верховний суд в Постанові №755/4757/16-ц від 27 лютого 2019 року зробив висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміни правового статусу майна подружжя, яке залишається спільною сумісною власністю. 
У ч.1 ст.70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові ВС від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 5.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.
Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку що майно, яке придбано за час шлюбу є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а від так позов слід задовільнити.
Ухвалюючи рішення суду в даній справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Таким чином, беручи до уваги досліджені в ході розгляду справи докази та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Закон України «Про судовий збір» визначає ставки для сплати судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви, що містить вимоги майнового та немайнового характеру.
Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 8.07.2011 р., за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Як вбачається з матеріалів справи, даний позов пред`явлено позивачкою до суду в грудні 2025 року.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", прийнятого 19.11.2024 Верховною Радою України, з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб установлюється в розмірі 3028,00 гривень.
Таким чином, при поданні даного позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що складає: 15140, 00 гривень.
Однак відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Позов був поданий в електронній формі через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд», та сплачено судовий збір за його подання у розмірі 12 112,00 грн. (з розрахунку 15 140,00 гривень х понижуючий коефіцієнт 0,8= 12 112, 00 грн).
У зв`язку із задоволенням позову, суд стягує з відповідача на користь позивача у справі, сплачений ним судовий збір у розмірі 12 112,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71СК України, ст. ст. 11, 15, 16, 355, 356, 365, 368, 372, 392 ЦК України суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - задовольнити.
Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 : квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 56, 0 кв.м, загальною площею 92, 6 кв. м., реєстраційний номер нерухомого майна18745709.
Визнати за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на: 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 56, 0 кв.м, загальною площею 92, 6 кв. м., реєстраційний номер
майна 18745709.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ,РНОКПП НОМЕР_5 , судовий збір у розмірі 12 112,00 (дванадцять тисяч сто дванадцять) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складання.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено у п`ятиденний термін. 
Рішення суду підписано та внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень 28 травня 2026 року.

Суддя     Д.Я. РОЇК