Справа № 161/22749/25 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/604/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Киці С. І., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
законного представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Луцької міської ради про встановлення порядку користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 , звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та був зареєстрований разом із батьками ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та сестрою ОСОБА_3 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Основним наймачем квартири згідно з ордером був його дід ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням виконкому Луцької міської Ради від 08 жовтня 2009 року зазначена квартира переоформлена на відповідача - бабу ОСОБА_5 .
Квартира згідно з планом складається з трьох кімнат та має загальну площу 61,1 кв. м. Квартира складається з: коридору площею 6,0 кв. м, кухні площею 9,5 кв. м, зали площею 17,0 кв. м, спальні площею 9,0 кв. м, коридору площею 3,7 кв. м, спальні площею 12,5 кв. м, ванної кімнати площею 2,4 кв. м, вбиральні площею 1 кв. м.
Зазначав, що через два роки після його народження батько ОСОБА_6 почав влаштовувати вдома сварки, у зв`язку з чим його мати ОСОБА_2 була змушена разом з ним та сестрою ОСОБА_3 переїхати на проживання в с-ще Голоби Ковельського р-ну Волинської обл.
В 2018 році ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвали шлюб.
Після цього ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Луцької міської Ради в інтересах своїх дітей з проханням надати дозвіл на приватизацію зазначеної квартири. Проте, відповідач ОСОБА_5 умисно не дає згоди на приватизацію, влаштовує скандали чим фактично позбавляє можливості його - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживати у згаданій квартирі.
ОСОБА_1 також вказував, що на даний час йому стало відомо про те, що в квартирі проживають окрім відповідача ОСОБА_5 невідомі йому люди. На даний час він навчається у Голобському ліцеї, а після закінчення навчання має намір працювати у м. Луцьку і йому буде необхідне житло, у зв`язку з чим виникла необхідність звернутися до суду з позовом про встановлення порядку користування вказаною квартирою шляхом виділення йому у користування кімнати спальні 4 площею 9,0 кв. м, залишивши кухню, вбиральню, ванну кімнату, та коридори в загальному користуванні. Він у зв`язку з виділенням йому у користування вказаної кімнати зобов`язується перед балансоутримувачем квартири Луцькою міською Радою оплачувати всі необхідні платежі за користування кімнатою шляхом укладення з ним окремого договору найму житлової кімнати в квартирі площею 9,0 кв. м, залишивши право спільного користування нежитловими приміщеннями, та відкриттям окремого рахунку на його ім`я.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд на підставі ст. 816 ЦК України встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , у якій окрім нього зареєстровані та мають право користування ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , шляхом виділення йому у користування кімнати спальні, згідно з планом квартири 4 площею 9,0 кв. м, залишивши кухню, вбиральню, ванну кімнату та коридори в загальному користуванні.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року в позові ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 , відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд свої висновки мотивував тим, що її син ОСОБА_1 не має права на встановлення порядку користування жилим приміщення, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він у квартирі постійно не проживав. Більше того, суд позовні вимоги розтлумачив на свій розсуд, зазначивши, що позовна заява подана з метою у подальшому приватизувати квартиру. Оцінюючи докази у справі та матеріали справи суд не звернув уваги на те, що її син ОСОБА_1 не проживав по місцю реєстрації у згаданій квартирі, оскільки є неповнолітнім і вимушений був проживати разом з нею. Відповідач ОСОБА_5 як основний квартиронаймач на її неодноразові прохання прийняти на проживання сина ОСОБА_1 категорично відмовила. Як доказ цього, ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Навіть після того як позовні вимоги ОСОБА_5 були залишені без задоволення, остання не надає згоди на вселення її сина. Її ставлення до позову визначено у відзиві, де вона зазначає, що ОСОБА_1 не має права на користування квартирою. Жодного слова про те, що ОСОБА_5 як основний квартиронаймач не заперечує проти проживання її сина в квартирі у відзиві немає. Окрім цього, власник квартири Луцька міська рада подала до суду висновок, затверджений виконкомом про те, що не заперечує проти встановлення порядку користування жилим приміщенням на умовах визначених у позовній заяві. Мотивуючи відмову в позові саме відсутністю факту проживання її сина в квартирі, суд не звернув уваги на те, що право на користування та проживання в комунальній квартирі є хоча не повністю тотожними поняттями, але вони тісно пов`язані. Проживання це фактичне перебування, тоді як право користування є ширшим юридичним поняттям, що включає право жити, користуватися місцями загального користування та комунальними послугами.
Відзивів на апеляційну скаргу відповідачі не подали.
Позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також представник Луцької міської ради, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення законного представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , а також представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2024 року у справі №161/13929/24 у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Луцької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.
Зазначеним рішенням суд встановив, що у ОСОБА_5 наявний ордер на жиле приміщення – квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який видано на підставі рішення міськвиконкому від 02 грудня 1999 року № 540 на ім`я ОСОБА_7 . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як слідує з відповіді Відділу реєстрації житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, рішенням виконкому Луцької міської ради від 08 жовтня 2009 року № 715-1 ОСОБА_5 надано дозвіл на переоформлення вищезгаданої квартири на своє ім`я.
Також суд встановив, що в квартирі зареєстровані, крім основного квартиронаймача ОСОБА_5 , її син - ОСОБА_6 , та внуки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком яких є ОСОБА_6 .
Крім того, суд встановив, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 , неповнолітні діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , переїхали за місцем проживання матері – ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказане рішення набрало законної сили і відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК наведені обставини не підлягають доведенню, як такі, що встановлені судом у цивільній справі.
Судом також встановлено, що станом на час розгляду цієї справи позивач ОСОБА_1 має право на користування спірною квартирою, проте він у ній не проживає, хоча має таке право. Фактично він має намір (планує) проживати у квартирі після закінчення свого навчання у Голобському ліцеї Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області, у зв`язку з чим власне звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування вказаною квартирою.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Право наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду передбачено у ч. 4 ст. 816 ЦК України, яка не містить будь-яких обмежень реалізації цього права, і більше того, не пов`язує із певними межами. Тому з урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК України над нормами інших законів, застосуванню підлягає ч. 4 ст. 816 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 816 ЦК України порядок володіння та користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду.
Тлумачення ч. 4 ст. 816 ЦК України дає підстави для висновку, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд за позовом наймача або особи, яка постійно проживає разом з ним.
Отже, положення ст. 816 ЦК України не передбачають будь-яких обмежень реалізації права наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду, не пов`язують із площею наданого в найм житлового приміщення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18 зазначив, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досяг чотирнадцятирічного віку та згідно з положеннями ч. 3 ст. 160 СК України самостійно визначив місце свого проживання разом із матір`ю на період навчання у Голобському ліцеї Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області. ОСОБА_1 у спірній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та наймачем якої з 08 жовтня 2009 року є його баба – відповідач по справі ОСОБА_5 , фактично з 2011-2012 років і по даний час не проживає. 
Станом на час розгляду цієї справи відсутнє порушене право позивача зі сторони відповідачів, саме щодо порядку користування спірним житлом, зокрема, шляхом перешкоджання чи створення умов неможливості спільного користуванням житловим приміщенням/квартирою зважаючи на те, що позивач у спірній квартирі не проживає, хоча таке право має.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що з приводу порядку користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та відповідачами по справі, як його бабою ОСОБА_5 , батьком ОСОБА_6 , сестрою ОСОБА_3 існує спір, як і відсутні докази наявності конфліктної ситуації між ними, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування вказаним жилим приміщенням, що у даному випадку виключає застосування положення ч. 4 ст. 816 ЦК України.
Разом з тим як встановлено судом, батько позивача ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_3 в квартирі зареєстровані, але не проживають, а неповнолітня дитина, якій виповнилося 14 років, вправі вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків.
Оскільки всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, а також те, що сама по собі вимога про визначення порядку користування такою квартирою без постійного у ній проживання та наявності спору між особами, які у ній проживають є передчасною, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 .
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 , є законним та обґрунтованим.
У доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначала про те, що її син ОСОБА_1 не проживав по місцю реєстрації у спірній квартирі, оскільки є неповнолітнім і вимушений був проживати разом з нею. Відповідач ОСОБА_5 як основний квартиронаймач на її неодноразові прохання прийняти на проживання сина ОСОБА_1 категорично відмовила. Як доказ цього, ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Навіть після того як позовні вимоги ОСОБА_5 були залишені без задоволення, остання не надає згоди на вселення її сина.
Однак наведені доводи колегія суддів до уваги не приймає, оскільки жодних доказів протиправних дій чи бездіяльності, зокрема і скандалів чи конфліктних ситуацій, які згідно з доводами сторони позивача вчиняє ОСОБА_5 , суду не надано. Крім того, конструкція ч. 4 ст. 816 ЦК України передбачає можливість встановлення порядку володіння та користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, у разі спору між ними, чого стороною позивача у даному випадку не доведено і як не надано жодних доказів щодо проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі.
Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення суду та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: