ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 11 травня 2026 року 	Справа № 903/155/26	

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., за участі секретаря судового засідання Назарова Н.В., розглянувши справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Пам`ять "ЛТД"
до відповідача: Луцької міської ради
про визнання права власності на нерухоме майно

Представники сторін:
від позивача: не прибув;
від відповідача: не прибув;

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю "Пам`ять "ЛТД" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Луцької міської ради про визнання права власності на частину нежитлового приміщення А-1 площею 136,8 кв.м, яке розташоване за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул. Героїв УПА, 108.
При обґрунтуванні позовних вимог посилаються на те, що колгоспом ім.Кірова (правонаступник Сільськогосподарський виробничий кооператив "Надія") продано на підставі договору купівлі-продажу, а Кооперативом "Пам`ять" придбано нежитлове приміщення за адресою: м.Луцьк, вул. Червоноармійська, 108. У подальшому, в 1990 році Кооператив "Пам`ять" продав частину спірного приміщення площею 98,0 кв.м. госпрозрахунковому центру науково-технічних послуг Волинської обласної ради спілки аграрників України, після продажу частини нежитлового приміщення за адресою: м.Луцьк, вул. Червоноармійська(теперішня назва Героїв УПА), 108 у власності кооперативу "Пам`ять" залишилася частина нежитлового приміщення площею 136,8 кв.м., яка є предметом розгляду у даній справі.
Ухвалою суду від 24.02.2026 постановлено відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.03.2026.
Ухвалою суду від 16.03.2026 відкладено підготовче засідання на 01.04.2026.
Ухвалою суду від 01.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.05.2026.
Представник позивача в судове засідання не прибув, через систему "Електронний суд" подав клопотання за вх.№01-75/1015/26 від 11.06.2026 про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити.
Представник відповідача в судове засідання також не прибув, через систему "Електронний суд" подав клопотання за вх.№01-75/1015/26 від 11.06.2026 про розгляд справи без його участі.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.
Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представників позивача та відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх в сукупності, господарський суд, встановив:
В квітні 1989 році між колгоспом ім. Кірова та кооперативом "Пам`ять" був укладений договір купівлі - продажу нежитлового приміщення і оренди земельної ділянки, надалі за текстом - "договір купівлі -продажу". 
Відповідно до п.1. зазначеного договору колгосп ім. Кірова на підставі рішення правління колгоспу від 24 грудня 1988 року продав, а кооператив "Пам`ять" купив нежитлове приміщення вартістю 10 000 крб. по вул. Червоноармійській, №112 м. Луцьк. Відповідно до п.1.2. договору господарство зобов`язується передати, а кооператив "Пам`ять" прийняти нежитлове приміщення і сплатити за нього 10 000 крб.
Відповідно до п.3. договору колгосп зобов`язується надати кооперативу в орендне користування земельну ділянку площею 0,30 га.
Пунктом 3.1. договору обумовлено, що оренда плата по цьому договору визначена в сумі 480 крб в рік, у відповідності з діючими ставками орендної плати і у відповідності з розрахунком. Сторони обумовили, що визначену орендну плату кооператив "Пам`ять" зобов`язаний перераховувати на рахунок колгоспу ім. Кірова №40032 в Ківерцівському відділенні Агропромбанку не пізніше 15 листопада, починаючи з 1989 року. 
Даний договір складений у трьох примірниках: один для колгоспу ім. Кірова, другий - кооперативу "Пам`ять", третій районному агропромисловому об`єднанню.
Предметом даного договору була купівля - продаж нежитлового приміщення колишньої школи №12 по вул. Червоноармійській, 108.
Згідно архівного витягу протоколу засідання правління колгоспу ім. Кірова с. Жидичин Ківерцівського району від 27 грудня 1988 року №19 слідує, що на правлінні слухали заяву голови кооперативу т. ОСОБА_1 про оформлення договору на купівлю - продаж нежилого будинку, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Червоноармійській, 112. Правління колгоспу з даного питання вирішило рекомендувати зборам уповноважених задоволити дану заяву та оформити договір на купівлю - продаж нежилого приміщення школи №12 по вул. Червоноармійській, 112 на суму 10 000.00 крб.; виділити 0,30 га з перерахуванням щорічної оплати за землю в сумі 480 крб. з 1989 року. 
01 квітня 1989 року відбулись збори уповноважених членів колгоспу ім. Кірова с. Жидичин Ківерцівського району, що оформлені протоколом №2 
З архівного витягу зазначеного протоколу вбачається, що слухали заяву голови кооперативу тов. ОСОБА_1 про дозвіл на купівлю - продаж нежилого приміщення школи №12 по вул. Червоноармійській для виробничих потреб кооперативу. Збори уповноважених вирішили дозволити купівлю-продаж нежилого приміщення школи №12 по вул. Червоноармійській кооперативу "Пам`ять"; виділити земельну ділянку в розмірі 0,3 га. 
Відчужуване приміщення школи №12 було розміщені за адресою м. Луцьк, вул. Червоноармійська, 108, а не за адресою: Червоноармійська 112. 
Отже, в договорі номер приміщення " 112" зазначений помилково, замість " 108".
Приміщення школи №12 за адресою Червоноармійська, 108 до відчуження належали колгоспу імені Кірова і були йому передані Луцьким міським відділом народної освіти колгоспу на виконання рішення виконавчого комітету Луцької міської ради за вих. №143 "Про відведення земель" від 10.04.1986 року, в зв`язку із будівництвом нової школи.
Згідно зазначеного рішення виконавчий комітет Луцької міської ради народних депутатів вирішив: 
1)відвести в постійне користування колгоспу імені Кірова Ківерцівського району землі міста Луцька площею 2,06 га, на яких розміщена школа №12, Червоноармійська, 108;
2)дозволити міському відділу народної освіти передати на баланс колгоспу ім. Кірова Ківерцівського району існуючі будівлі школи №12 в рахунок втрат сільськогосподарського будівництва, зв`язаних з відведенням земель під будівництво школи по вулиці Червоноармійській, 108.
Отже вище викладені обставини підтверджують, що колгосп ім. Кірова продав, а кооператив "Пам`ять" купив нежитлове приміщення колишньої школи №12 за адресою: м. Луцьк, вул. Червоноармійська, 108. 
Дані обставини підтверджуються рішенням Господарського суду Волинської області від 14 жовтня 2009 року у справі №02/41-11 за позовом Жидичинської сільської ради до Луцької міської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору -управління Держкомзему в Ківерцівському районі, фізичні особи про визнання недійсними рішень Луцької міської ради від 30.01.2009 року. (а.с. 22-24)
Згідно протоколу уповноважених колгоспу ім. Кірова, Ківерцівського району від 29.03.1986р. №5 дано згоду на відведення земельної ділянки, що належала колгоспу по вул. Червоноармійській , площею 2,90 га для будівництва нової школи №12, взамін рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 10.04.1986р. №143 відведено в постійне користування колгоспу ім. Кірова землю м. Луцька площею 2,06га, тобто на 0,8га менше земельної ділянки, на якій були розміщені три будівлі старої школи №12, по вул. Червоноармійській,108.
Будівлі, що знаходились на місці старої школи міським відділом освіти за актом приймання-передачі були передані на баланс колгоспу ім. Кірова, в рахунок втрат сільськогосподарського виробництва звязаних з відведенням сільськогосподарських земель під будівництво нової школи. 
Пунктом 3 рішення від 10.04.1986р. було зобовязано міський відділ комунального господарювання провести винесення меж переданої колгоспу земельної ділянки в натурі після здачі в експлуатацію нової школи по вул. Червоноармійській. З переданих колгоспу приміщень одне передано під житло, інше продано кооперативу "Пам`ять", ще одне кооперативу "Луч-2", який реорганізовано в кооператив "Кварц". 
Згідно архівної довідки з протоколу засідання колгоспу ім. Кірова від 27.12.2988р. №19 та рішення зборів уповноважених від 01.04.1989р. №2 дозволено купівлю-продаж нежитлового приміщення школи №12 по вул. Червоноармійській,86, вартістю 6000,00крб. кооперативу "Луч-2"та виділено земельну ділянку на якій знаходиться дане приміщення площею 0,21га. В подальшому колгосп ім. Кірова реорганізовано в СГВК "Надія", а колгоспні землі розпайовані та перейшли в комунальну власність Жидичинської сільської ради, рішенням якої від 26.03.2008р. №58 присвоєно адресу приміщенню с. Жидичин, вул.17 Вересня,85 .
Представник Держкомзему у Ківерцівському районі в судовому засіданні 17.09.2009р. вказав, що землі на яких було розміщено три будівлі старої школи по вул.. Червоноармійській, не відносяться до земель сільськогосподарського призначення, а тому не підлягали розпаюванню. В судове засідання подав для огляду копію проекту встановлення меж Жидичинської сільської ради, який виготовлено на виконання рішення № 143.
Відповідно до протоколу уповноважених колгоспу ім. Кірова, с. Жидичин Ківерцівського району від 29.03.1986р. № 5 було надано згоду на відведення земельної ділянки площею 2,90 га під будівництво школи на 689 місць (а.с.6). 
Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 10.04.1986р. № 143 відведено в постійне користування колгоспу ім. Кірова, Ківерцівського району землі м. Луцька площею 2,06 га, на яких розміщена школа № 12 по вул. Червоноармійська, 108.(а.с.71)
З наданих для огляду в судове засідання карт Жидичинської сільської ради по землеустрою, вбачається, що земельна ділянка площею 2,06 га була виділена двома масивами, а саме 1,76 га та 0,30 га. Також рішенням № 143 від 10.04.1986р. було передано на баланс колгоспу ім. Кірова в рахунок втрат сільськогосподарського виробництва, звязаних з відведенням земель під будівництво нової школи по вул. Червоноармійській, три старі будівлі школи №12. 
В процесі реорганізації колгоспу ім. Кірова у КСП "Надія", землі сільськогосподарського призначення були розпайовані між членами КСП "Надія",землі на яких були розташовані приміщення старої школи не підлягали розпаюванню і перейшли у власність територіальної громади Жидичинської сільської ради.
Вище викладені обставини підтверджуються рішенням Господарського суду Волинської області від 08 лютого 2010 року у справі №7/41-75 за позовом кооперативу "Кварц" по виробництву товарів народного споживання до СВК "Надія" с. Жидичів, Ківерцівського р-ну, згідно якого за кооперативом "Кварц", яким визнано право власності на нежитлове приміщення колишньої школи №12 площею 159,1 кв.м. (а.с. 25-26)
Разом з тим, судом встановлено, що кооператив "Пам`ять" придбав у колгоспу ім. Кірова нежитлове приміщення саме, за адресою м. Луцьк, вул. Червоноармійська, 108 , що підтверджується інвентарної справою на вказане приміщення, що знаходиться в КП "Волиньпроект" (колишня КП "Волинське бюро технічної інвентаризації").(а.с. 27-48)
З матеріалів інвентарної справи Волинського обласного бюро технічної інвентаризації на вказане приміщення 09.08.1991 були внесені відповідні зміни, а саме: приміщення А-1 із найменуванням "основний навчальний корпус" закреслено та зазначено "виробничий корпус кооперативу "Пам`ять" мале підприємство". 
09.08.1991 на зазначене приміщення кооперативу "Пам`ять" було видано технічний паспорт в якому в розділі "власники" зазначено кооператив "Пам`ять" мале підприємство. 
Згідно технічного паспорту загальна площа приміщення становить 234,5 кв.м. кількість поверхів -один.
Отримане від колгоспу ім. Кірова нежитлове приміщення по вул. Червоноармійській, 108 кооператив "Пам`ять" в 1989 році поставив на баланс. Так згідно відомості перерахунку балансової вартості основних фондів кооперативу "Пам`ять" за 1992 рік, в пункті 1 якого зазначено "здание" первісна вартість 1770,41 крб.
За користування земельною ділянкою площею 0,3 ГА кооператив "Пам`ять" сплачував оренду плату, що підтверджується листом за вих. №121 від 27.09.1995 року згідно якого правління КСП "Надія" (правонаступник колгоспу ім. Кірова) Ківерцівського району просить перерахувати в порядку взаєморозрахунків за КСП "Надія" в Ківерці РЕМ гроші в сумі 9 (дев`ять) мільйонів крб. за електроенергію, рахунок №26 від 27 вересня 1995 року на оплату орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,30 ГА, лист кооперативу "Пам`ять", адресований Ківерцівському РЕМ про зарахування сплачених кооперативом платіжним дорученням №46 від 17.10.1995 року коштів в сумі 9 млн. крб. КСП "Надія" с. Жидичин, платіжним дорученням №46. 
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що нежитлове приміщення було передано кооперативу "Пам`ять" і останній приступив до його фактичного використання, а саме: 
1)однолінійна схема електричного споживання будівлі кооперативу "Пам`ять" станом на 01.02.1992;
2) рахунки за сплату електричної енергії за грудень 1992, від 28.02.2013:
3) договір підряду №02-17/1595 (на виконання робіт) від 12.01.2015 року по заміні трифазного електронного лічильника, рахунок №529-000046 від 16.01.2015р. про оплату послуг по заміні лічильника; 
4) акт приймання - передачі будівельних робіт за січень 2015 року по заміні трифазного лічильника за адресою: м. Луцьк вул. Героїв УПА (попередня назва вулиці Червоноармійська);
5) 108, акт приймання виконаних робіт за 1994 рік по газифікації котельні за адресою: вул. Червоноармійська, акт перевірки від 10.07.1995.
Кооператив "Пам`ять" отримав в 1989 від колгоспу ім. Кірова нежитлове приміщення за адресою: м Луцьк, вул. Червоноармійська,108 свідчить також і продаж в 1990 частини приміщення. 
1990 кооператив "Пам`ять" продав частину зазначеного приміщення площею 98,0 кв.м. госпрозрахунковому центру науково - технічних послуг Волинської обласної ради спілки аграрників України.
Продаж частини нежитлового приміщення за адресою: м. Луцьк, вул. Червоноармійська, 108 підтверджується:
- рішенням арбітражного суду Волинської області від 29.12.1992 року у справі №2244-31 за позовом госпрозрахункового центру науково технічних послуг Волинської обласної ради спілки аграрників України до Луцького кооперативу "Пам`ять" про звільнення приміщення та приналежних йому матеріальних цінностей. Так згідно даного судового рішення вбачається, що кооператив "Пам`ять" на підставі рішення загальних зборів членів кооперативу від 27.06.1990 року продав позивачу частину нежилого приміщення площею 98,0 кв.м. вартістю 4060 крб. по вул. Червоноармійській, 108, Рішенням арбітражного суду зобов`язано кооператив "Пам`ять" звільнити до 15.01.1993 року по вул. Червоноармійській, 108 кімнати: 1-1 площею 5,0 кв.м., 1-2 площеню 8,0 кв.м., 1-3 площею 49,2 кв.м., 1-4 пл. 22 кв.м., 1-5 пл. 13,8 кв.м., а всього 98 кв.м.;
- рішенням господарського суду Волинської області від 31 березня 2008 року по справі №01/29-75 за позовом приватного підприємства "Госпрозрахунковий центр науково - технічних послуг" до товариства з обмеженою відповідальністю "Пам`ять" про визнання права власності. Так згідно даного судового рішення вбачається що в 1990 році між кооперативом "Пам`ять", правонаступником якого згідно з листом Луцької райдержадміністрації № 1-310 від 20.09.2007р. є ТзОВ "Пам`ять", і Госпрозрахунковим центром науково-технічних послуг, правонаступником якого згідно з п.1.1. Статуту є ПП "Госпрозрахунковий центр науково-технічних послуг", було досягнуто домовленості про продаж кооперативом "Пам`ять" Госпрозрахунковому центру науково-технічних послуг частини нежитлового приміщення площею 98 кв.м., що знаходиться по вул.Червоноармійській, 108 у м.Луцьку. 
16.08.1990р. госпрозрахунковий центр науково-технічних послуг перерахував кооперативу "Пам`ять" 4000 крб., що підтверджується платіжним дорученням №45 від 16.08.1990р. Як пояснили в судовому засіданні представники позивача ці кошти були перераховані саме за частину нежитлового приміщення площею 98 кв.м., що знаходиться по вул.Червоноармійській, 108 у м.Луцьку, оскільки інших приміщень, окрім вказаних, позивач у відповідача не купував.
Отже, вище зазначені судові рішення підтверджують, що кооператив "Пам`ять" станом на 1990 рік був власником нежитлового приміщення в м. Луцьку по вул. Червоноармійській, 108.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.
На даний час власником відчуженої частини нежилого приміщення, за вказаною адресою є Фізична особа - громадянка України ОСОБА_2 ., що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна від 18.06.2025, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В., інформаційною довідкою за №446754729 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.10.2025 року.
ОСОБА_2 набула право приватної власності на частину нежитлового приміщення А-1, загальною площею 112,6 кв.м. у ОСОБА_3 , оскільки право власності на зазначене нерухоме майно ОСОБА_3 належало на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, справа №2-1918/11 від 10.05.2011 року та зареєстрованого КП "Волинське бюро технічної інвентаризації" 19 липня 2011 року. 
Згідно зазначеного судового рішення вбачається, що вказане вище приміщення ОСОБА_3 придбала у приватного підприємства "ГЦНТП". Розбіжності в площі зумовлені добудовою ПП "ГЦНТП" підсобного приміщення 1-7 площею 15,7 кв.м. 
Після продажу частини нежитлового приміщення за адресою: м. Луцьк, вул. Червоноармійська, 108 у власності кооперативу "Пам`ять" залишилась частина нежитлового приміщення площею 136,8 кв.м. (площа визначена за даними технічного паспорту ТІ01:1275-6125-8618-2390 (інвентаризаційна справа №484-2025) виготовленого 23 червня 2025 року інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_4 ).
Внаслідок реорганізації шляхом перетворення в 1997 році кооператив "Пам`ять" був перетворений в Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Пам`ять" ЛТД (код ЄДРПОУ 20131968). 
Згідно п.1.1 статуту товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Пам`ять" ЛТД - фірма "Пам`ять" ЛТД у формі товариства з обмеженою відповідальністю заснована відповідно до установчого договору про створення фірми "Пам`ять" від 06.06.1997, як правонаступника всіх майнових та правових обов`язків кооперативу "Пам`ять" зареєстрованого в виконкомі Луцької районної ради народних депутатів 13.10.1988. 
Правонаступником колгоспу ім. Кірова є колективне сільськогосподарське підприємство "Надія", яке створене розпорядженням представника президента України за №168 від 07 вересня 1992. (а.с. 80)
З матеріалів справи слідує, що в 2000 році колективне сільськогосподарське підприємство було реорганізовано в сільськогосподарський виробничий кооператив "Надія" (код ЄДРПОУ 03735759). Так згідно п.1.1 статуту СВК "Надія" - кооператив створений на базі майна колективного сільськогосподарського підприємства "Надія" в результаті перетворення (реорганізації) і є правонаступником його всіх прав та обов`язків. 
Вище викладене підтверджується довідкою СВК "Надія" від 21.12.2015 за вих. №21 КУ "Об`єднаний трудовий архів" Ківерцівської міської ради.
Рішенням Луцької міської ради за №1 від 23 серпня 2007 року вул. Червоноармійська в м. Луцьку перейменована на вулицю Героїв УПА. 
Згідно інформаційної довідки за №446754729 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.10.2025 вбачається, що право власності на частину нежитлового приміщення площею 136,8 кв.м. за адресою: м. Луцьк, вул. Червоноармійська, 108, ні за ким не зареєстроване. Земельна ділянка на якій знаходиться вказане приміщення є комунальною власністю.
З врахуванням вище виклеєного Товариство з обмеженою відповідальністю "Пам`ять "ЛТД" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Луцької міської ради про визнання права власності на частину нежитлового приміщення А-1 площею 136,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул. Героїв УПА, 108.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що колгоспом ім.Кірова (правонаступник Сільськогосподарський виробничий кооператив "Надія") продано на підставі договору купівлі-продажу, а Кооперативом "Пам`ять" придбано нежитлове приміщення за адресою: м.Луцьк, вул. Червоноармійська, 108. У подальшому, в 1990 році Кооператив "Пам`ять" продав частину спірного приміщення площею 98,0 кв.м. госпрозрахунковому центру науково-технічних послуг Волинської обласної ради спілки аграрників України, після продажу частини нежитлового приміщення за адресою: м.Луцьк, вул. Червоноармійська(теперішня назва Героїв УПА), 108 у власності кооперативу "Пам`ять" залишилася частина нежитлового приміщення площею 136,8 кв.м., яка є предметом розгляду у даній справі.
Надаючи правову оцінку даним спірним правовідносинам суд виходив із такого.
Згідно зі ст. 128 Цивільного кодексу УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.
Відповідно до ст. ст. 2, 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об`єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" об`єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва.
З огляду на викладене, відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час укладення договору виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації цього права.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 Цивільного кодексу УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.
Право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. 
Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Загально розповсюдженою є думка про те, що користування власністю неможливе без володіння нею. Це так, але існують і певні винятки. Наприклад, при розміщенні реклами на будівлі чи іншому майні власника третіми особами використання ними майна відбувається при збереженні володіння за власником. 
Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо.
Рішеннями арбітражного суду Волинської області від 29.12.1992 року у справі №2244-31, господарського суду Волинської області від 31 березня 2008 року по справі №01/29-75 про визнання право власності на частину зазначеного приміщення по вул. Червоноармійській, 108 площею 98 кв.м. відповідно за госпрозрахунковим центром науково технічних послуг Волинської обласної ради спілки аграрників України та приватним підприємством "Госпрозрахунковий центр науково - технічних послуг", набуте останніми за договором купівлі - продажу укладеному в 1990 році підтверджено право кооперативу "Пам`ять" як власника на розпорядження нерухомим майном. 
За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України "Про власність" власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.
З 01.01.2004р. набрав чинності Цивільний кодекс України.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання наявності чи відсутності права.
Відповідно до частин 1, 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
У статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" наведено визначення поняттю "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з яким це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Здійснення державної реєстрації прав (їх обтяжень) на нерухоме майно за загальним правилом означає підтвердження державою фактів набуття, припинення чи переходу відповідних речових прав, що надає право управненій особі посилатися на відомості з Державного реєстру прав у спорах з третіми особами для підтвердження відповідних фактів у встановленому порядку.
Проте державна реєстрація не є підставою набуття права власності. За своєю правовою природою, реєстрація полягає у визнанні правопорядком юридичних фактів набуття, зміни та втрати права власності, тобто засвідчення державою вже існуючого на момент здійснення реєстрації права власності. Ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку. При дослідженні обставин наявності в особи права власності необхідно встановити правову підставу набуття такого права, а не обмежуватись виключно встановленням факту державної реєстрації.
Отже, саме набуття, припинення, перехід речових прав на нерухоме майно відбувається на підставах, визначених законодавством (статті 11 та 328 Цивільного кодексу України), в тому числі на підставі вчинених правочинів, актів цивільного законодавства, актів органів державної влади та місцевого самоврядування; при цьому пов`язаність з державною реєстрацією моменту виникнення права власності чи іншого речового права не виключає первинності існування підстав, на яких виникає відповідне речове право.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №916/665/18, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, від 10.05.2018 у справі №910/15993/16.
Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто, у позивача вже є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права.
Разом з тим, у постанові Великої палати Верховного Суду у справі №916/1608/18 від 19.05.2020 викладена наступна правова позиція, а саме: 
"75. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
76.Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
77. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
78. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.
79.Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
80. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).
83.Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.
84. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що правомірне розміщення на земельній ділянці одного власника об`єкта рухомого майна (зокрема, малої архітектурної форми) іншого власника, наприклад, на умовах оренди, не обмежує прав власника після того, як строк користування землею власника рухомого майна закінчиться (зокрема, після закінчення строку договору оренди). Натомість знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
85. Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.
86. Судове рішення про визнання права власності на будівлю, споруду є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване."
Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену у пункті 37 постанови №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року. зазначив наступне "з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше."
У Постановах Верховного Суду у справах № 904/4573/16 від 29.03.2018 року, №175/2254/15 від 06.03.2018 року, Верховний Суд надав висновки щодо застосування ст.128 ЦК УРСР до правовідносин набуття права власності до прийняття ЦК України 2004 року та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" 2004 р., та чітко зазначив, що відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР 1963 року виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації цього права.
Згідно ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при вирішенні спору про право власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.
Рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно.
Отже, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 86, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задоволити. 
2. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пам`ять "ЛТД" (43023, Волинська обл., Луцький р-н., м. Луцьк, вул. Героїв УПА, 108, код ЄДРПОУ 20131968) право власності на частину нежитлового приміщення А-1 площею 136,8 кв.м, яке розташоване за адресою: 43023, Волинська область, Луцький р-н., м.Луцьк, вул. Героїв УПА, 108.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду впродовж 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст рішення складено
19.05.2026

Суддя В. М. Дем`як