ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 травня 2026 року	Справа №160/26556/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луговської Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) через свого представника звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі – ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідач) щодо списання безнадійного податкового боргу позивача по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за базові 2017, 2018, 2019 роки в сумі 39 484,36 грн.;
- зобов`язати відповідача прийняти рішення про списання безнадійного податкового боргу позивача по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за базові 2017, 2018, 2019 роки в сумі 39 484,36 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що контролюючим органом неправомірно здійснювалось нарахування податку на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомості, право власності на який припинилось ще у 2013 році у зв`язку з поділом об`єкта нерухомого майна. Позивачем до контролюючого органу подані заяви про перерахунок податку, списання безнадійного податкового боргу та визнання неправомірними нарахувань. Відповідач частково визнав неправомірність нарахувань та здійснив перерахунок податку за 2020– 2024 роки, однак відмовив у списанні податкового боргу за 2017– 2019 роки, посилаючись на сплив строку давності. Позивач вважає таку бездіяльність протиправною, оскільки строк, визначений статтею 102.4 Податкового кодексу України, сплив, а відтак податковий борг набув статусу безнадійного та підлягає списанню.
Ухвалою суду справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. 
Від відповідача засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив, в обґрунтування якого заперечує проти заявлених позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначає, що податкові повідомлення-рішення за 2017– 2019 роки є узгодженими, оскільки направлені за податковою адресою позивача та повернуті поштовим відділенням з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також, відповідач зазначив, що перебіг строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України, був зупинений на період карантину та воєнного стану, а тому строк звернення контролюючого органу до суду не сплив. До того ж, питання погашення, стягнення податкового боргу, який обліковується по ГУ ДПС у Київській області, та виник через несплату нарахувань по ППР, які є предметом розгляду по справі №160/26556/25, не належить до компетенції ГУ ДПС у Дніпропетровській області, оскільки зазначена сума обліковується, як податковий борг в ІКПП платника податків з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який відкрито у ГУ ДПС у Київській області. Крім того, ГУ ДПС вважає заявлений розмір витрат у сумі 12’ 281,00 грн, є необґрунтованим та такими, що не відповідає принципу розумності та співмірності зі складністю справи, обсягом наданих послуг та часом, витраченим адвокатом.
Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач не подав будь-якого доказу на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Отже висновки, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд виходить з наступного. 
З матеріалів справи вбачається, що за даними інформаційно - комунікаційної системи Державної податкової служби України, ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС, як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та є власником об`єктів житлової нерухомості, а саме:
- квартири загальною площею 48,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 16.09.2011, частка власності 2/3;
- квартири загальною площею 47,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , частка власності 1;
- житлового будинку загальною площею 540 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 28.12.2011, частка власності 1/2;
- житлового будинку загальною площею 265.8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 28.12.2011, частка власності 1.
Відповідно до пп. 266.7.2, пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПКУ, контролюючим органом в автоматичному режимі ОСОБА_1 сформовано податкові повідомлення-рішення форми «Ф» з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме:
- податкового повідомлення-рішення за 2017 рік від 11.09.2018 № 1049097-1316-0410 на суму 3300,33 грн.; 
- податкового повідомлення-рішення за 2017 рік від 11.09.2018 № 1049098-1316-0410 на суму 3352,47 грн.; 
- податкового повідомлення-рішення за 2018 рік від 26.04.2019 № 0214087-5450-0410 на суму 7800,79 грн.; 
- податкового повідомлення-рішення за 2018 рік від 26.04.2019 № 0214088-5450-0410 на суму 7679,44 грн.; 
- податкового повідомлення-рішення за 2019 рік від 27.02.2020 № 0070435-5450-0410 на суму 8743,67 грн.; 
- податкового повідомлення-рішення за 2019 рік від 27.02.2020 № 0070436-5450-0410 на суму 8607,66 гривень, які направлено засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за місцем податкової реєстрації платника: АДРЕСА_4 .
Листи платником не отримані, повернуті до контролюючого органу із зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання».
За 2013-2016 роки нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не проводилось.
Розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по об`єктам оподаткування, які належать ОСОБА_1 за 2017-2019 роки проводився в автоматичному режимі за даними інформаційно - комунікаційної системи ДПС України.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, які належать ОСОБА_1 , наявна інформація щодо:
- квартири загальною площею 48,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 16.09.2011, частка власності 2/3;
- квартири загальною площею 47,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 18.12.2020, частка власності 1;
- житлового будинку загальною площею 540 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 28.12.2011, частка власності 1/2, дата державної реєстрації припинення права власності 26.03.2013 (поділ об`єкта нерухомого майна);
- житлового будинку загальною площею 265.8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 26.03.2013, частка власності 1.
Станом на 07.10.2025 згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи органів ДПС в інтегрованих картах платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) обліковується податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у загальній сумі 65’ 797,39 грн, у тому числі:
- Павлоградська ТГ (ГУ ДПС у Дніпропетровській області) – у сумі 7798,03 грн.;
- Дніпровська ТГ (ГУ ДПС у Дніпропетровській області) – у сумі 4663,76 грн.;
- Ірпінська ТГ (ГУ ДПС у Київській області) – у сумі 53 335,60 гривень.
Податковий борг, що обліковується по ГУ ДПС у Дніпропетровській області, виник 18.08.2025 внаслідок несплати у встановлений законодавством термін суми грошового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом.
Відповідно до вимог ст.59 та ст.89 ПКУ у зв`язку з несплатою до бюджету сум податкового боргу в автоматичному режимі сформовано податкову вимогу від 15.09.2025 №0029035-1308-0436 на суму 12’ 461,79 грн та 15.09.2025 винесено рішення №0029035-1308-0436 про опис майна в податкову заставу.
Як свідчать матеріали справи, 09.06.2025 та 07.07.2025 позивач звернулась до відповідача із заявами, в яких зазначає про неправомірне задвоєння вихідних даних щодо площ нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, використаних для розрахунку податку, що призвело до неправомірного збільшення нарахованих сум податків за період з 2013 року по момент звернення включно.
В обґрунтування в заявах позивач зазначила, що їй неправомірно нараховано податок на об`єкт нерухомого майна – житловий будинок загальною площею 540 м.кв. за адресою АДРЕСА_3 – який належав ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності в розмір 1/2 частки на підставі свідоцтва про право власності від 26.12.2011, виданого виконавчим комітетом Михайлівсько-Рубежівської сільської ради на підставі рішення від 16.12.2011 р. № 105/5.
Названий об`єкт припинив своє існування для цілей оподаткування у зв`язку з його поділом як об`єкту нерухомості на два нових об`єкти за договором поділу спільного майна.
Натомість після поділу позивач стала єдиним власником нового об`єкту для цілей оподаткування – житлового будинку загальною площею 265.8 м.кв. за адресою АДРЕСА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 1158175 від 26.03.2013 згідно договору про поділ нерухомого майна №438, виданого 26.03.2013.
Відтак, за весь період з 2013 по теперішній час нарахування їй податку на нерухоме майно за об`єктом, щодо якого припинилось право власності позивача у 2013 році, є безпідставним та неправомірним, у зв`язку з чим таке нарахування підлягає скасуванню з відповідним перерахунком суми податкового боргу за відповідні періоди.
В заяві до відповідача позивач також зазначає, що за періоди з 2013 по 2019 роки на її адресу податкові повідомлення-рішення про нараховані суми податку на майно, відмінне від земельної ділянки та податкова вимога щодо погашення суми податкового боргу не надходили. В зв`язку з наведеним запросила у відповідача копії відповідних ППР з розрахунками по об`єктам нарахування за 2013-2019 роки, копії корінців про отримання повідомлень.
У відповіді листом вих.№ 69942/6/04-36-24-14-19 від 07.08.2025 на заяву позивача від 07.07.2025 відповідач зазначив, що за даними інформаційно-комунікаційної системи Державної податкової служби України, ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС, як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та є власником об`єктів житлової нерухомості, а саме: квартири загальною площею 48,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 16.09.2011, частка власності 2/3; квартири загальною площею 47,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , частка власності 1; житлового будинку загальною площею 540 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 28.12.2011, частка власності 1/2; - житлового будинку загальною площею 265.8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 28.12.2011, частка власності 1. Відповідно до пп.266.7.2, пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПКУ, контролюючим органом в автоматичному режимі ОСОБА_1 сформовано податкові повідомлення-рішення форми «Ф» (далі – ППР) з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме: ППР за 2017 рік від 11.09.2018 № 1049097-1316-0410 на суму 3300,33 грн; ППР за 2017 рік від 11.09.2018 № 1049098-1316-0410 на суму 3352,47 грн; ППР за 2018 рік від 26.04.2019 № 0214087-5450-0410 на суму 7800,79 грн; - ППР за 2018 рік від 26.04.2019 № 0214088-5450-0410 на суму 7679,44 грн; ППР за 2019 рік від 27.02.2020 № 0070435-5450-0410 на суму 8743,67 грн; ППР за 2019 рік від 27.02.2020 № 0070436-5450-0410 на суму 8607,66 гривень, які направлено засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за місцем податкової реєстрації платника: АДРЕСА_4 . Листи платником не отримані, повернуті до контролюючого органу з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання». За 2013-2016 роки нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не проводилось. Розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по об`єктам оподаткування, які належать ОСОБА_1 за 2017-2019 роки проводився в автоматичному режимі за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, які належать ОСОБА_1 , наявна інформація щодо: квартири загальною площею 48,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 16.09.2011, частка власності 2/3; квартири загальною площею 47,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 18.12.2020, частка власності 1; житлового будинку загальною площею 540 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 28.12.2011, частка власності 1/2, дата державної реєстрації припинення права власності 26.03.2013(поділ об`єкта нерухомого майна); житлового будинку загальною площею 265.8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата державної реєстрації 26.03.2013, частка власності 1. Зазначена інформація занесена контролюючим органом до інформаційно-комунікаційної системи ДПС України. Відповідно до п.п. 266.7.3 п.266.7 ст.266 ПКУ платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних, зокрема щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку, та нарахованої суми податку. Отже, зняття нарахованих сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2019 роки в IКП ОСОБА_2 неможливо у зв`язку з мінуванням строків давності.
У відповіді листом вих.№32329/04-36-24-11 від 27.08.2025 на заяву від 09.06.2025 відповідач повідомив позивачу, що врахував аргументи останнього щодо неправомірності нарахувань податку на об`єкт в розмірі 1/2 частки житлового будинку загальною площею 540 м.кв. за адресою АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим скасував ППР за 2020, 2023, 2024 роки та сформував нові ППР на перераховані суми податку за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки.
Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення про списання безнадійного податкового боргу, позивач звернулась з відповідним позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України, який, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
У відповідності до пункту15.1 статті 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Згідно з підпунктом14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Позивач вважає, що оскільки відповідач не звертався до суду з вимогою про стягнення податкового боргу, тобто не вчиняв дії, які свідчили б про вжиття контролюючим органом в межах 1095-денного строку позовної давності з моменту узгодження суми вказаного грошового зобов`язання заходів щодо стягнення такого боргу, відповідно заборгованість в сумі 275 486,30 грн повинна визначатися як безнадійний податковий борг.
Суд враховує, що згідно з підпунктом19-1.1.24 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи виконують такі функції, зокрема здійснюють відстрочення, розстрочення та реструктуризацію грошових зобов`язань та/або податкового боргу, недоїмки із сплати єдиного внеску, а також списання безнадійного податкового боргу.
Контролюючі органи мають право приймати рішення про розстрочення та відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу, а також про списання безнадійного податкового боргу у порядку, передбаченому законодавством (підпункт20.1.29. пункту 20.1. статті 20 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту101.5 статті 101 Податкового кодексу України контролюючі органи щокварталу здійснюють списання безнадійного податкового боргу. Порядок такого списання встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відповідно до приписів пункту101.1 статті 101 Податкового кодексу України списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.
Під терміном "безнадійний" розуміється, зокрема, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом (підпункт101.2.3. пункту 101.2. статті 101 Податкового кодексу України – далі ПК України).
Механізм списання безнадійного податкового боргу визначено У пункті 101.5 статті 101 ПК України передбачено, що контролюючі органи щокварталу здійснюють списання безнадійного податкового боргу. Порядок такого списання встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Міністерство фінансів України наказом 28.07.2022 №220, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10.08.2022 №908/38244, затвердило Порядок списання безнадійного податкового боргу платників податків (далі також - Порядок №220, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до підпункту 5 пункту 2 розділу II Порядку №220 безнадійним податковим боргом є податковий борг платника податків, у тому числі податкового агента, стосовно якого минув строк давності, встановлений пунктом 102.4 статті 102 глави 9 розділу II Кодексу, - станом на дату прийняття рішення керівником (його заступником або уповноваженою особою) територіального органу ДПС.
Згідно з пунктами 1, 5, 6 розділу IIІ Порядку №220 у випадках, передбачених підпунктами 1-5, 7, 8 пункту 2 розділу II цього Порядку, за результатами розгляду документів, необхідних для підтвердження безнадійності податкового боргу, керівник (його заступник або уповноважена особа) територіального органу ДПС за наявності підстав приймає рішення про списання безнадійного податкового боргу, яке оформляється на бланку за формою згідно з додатком до цього Порядку.
Рішення про списання безнадійного податкового боргу складається у двох примірниках: перший - для платника податків, другий - для територіального органу ДПС. Неотриманий платником податків примірник рішення зберігається у територіальному органі ДПС.
Структурний підрозділ територіального органу ДПС, до функцій якого належить списання безнадійного податкового боргу, здійснює таке списання щокварталу протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем кварталу.
Рішення про списання безнадійного податкового боргу вноситься до ІКС не пізніше наступного робочого дня після підписання такого рішення.
Таким чином, зі змісту вищенаведених норм Порядку №220 слідує, що списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно.
При цьому, пунктом102.4 статті 102 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу, крім випадків, передбачених абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.
За змістом пункту 6 розділу III Порядку №220 структурний підрозділ територіального органу ДПС, до функцій якого належить списання безнадійного податкового боргу, здійснює таке списання щокварталу протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем кварталу.
Аналізуючи наведені положення законодавства, суд доходить висновку про те, що податковий борг, який протягом 1095 календарних днів з дня його виникнення не був стягнутий податковим органом, визнається безнадійним та підлягає списанню на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) територіального органу ДПС за результатами розгляду документів, необхідних для підтвердження безнадійності податкового боргу. Звернення платника податків із письмовою заявою про списання безнадійного податкового боргу є обов`язковим лише у випадку, якщо такий податковий борг виник внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (пункт 2 розділу III Порядку №220). В усіх інших випадках розгляд питання про списання безнадійного податкового боргу ініціюється контролюючими органами щоквартально та проводиться автоматично, без участі платника податків.
Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.09.2018 у справі №813/4430/16, від 09.07.2019 у справі №0240/2269/18-а, від 09.03.2021 у справі №300/2353/19 та інших.
Таким чином, в разі спливу 1095-денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню.
З матеріалів справи вбачається, що за позивачем станом на момент подання позову рахується податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальній сумі 39 484,36 грн. за базові звітні періоди 2017, 2018, 2019 роки.
Так, податковий борг виник у зв`язку з несплатою у встановлені терміни нарахованих контролюючим органом податкових зобов`язань за податковими повідомленнями-рішеннями:
- за 2017 рiк: 
вiд 11.09.2018 №1049097-1316-0410 на суму 3300,33 грн.; 
вiд 11.09.2018 №1049098-1316-0410 на суму 3352,47 грн.; 
- за 2018 рiк: 
вiд 26.04.2019 №0214087-5450-0410 на суму 7800,79 грн.; 
вiд 26.04.2019 №0214088-5450-0410 на суму 7679,44 грн.;
- за 2019 рiк: 
вiд 27.02.2020 №0070435-5450-0410 на суму 8743,67 грн.; 
вiд 27.02.2020 №0070436-5450-0410 на суму 8607,66 грн. 
Всього: 39 484,36 грн. 
Згідно ст.54 ПК України, що регулює порядок визначення сум податкових та грошових зобов`язань, (54.3.) контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: (54.3.3.) згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку є контролюючий орган. (54.5.) Якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом. 
Згідно ст.266.7.1. ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості. Таким чином, податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є узгодженим після нарахування контролюючим органом. 
Згідно ст.266.7.2. ПК України, податкове повідомлення-рішення про сплату сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). 
Строк оплати податку встановлено згідно ст.266.10. ПК України, а саме податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. 
Згідно ст.42.5. ПК України, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику). У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. 
Податкові повідомлення-рішення за 2017-2019 роки повернулись до відповідача з відміткою служби поштового зв`язку наступними датами: 
за 2017 р. – 16.10.2018, 
за 2018 р. – 30.08.2019, 
за 2019 р. – 16.05.2020. 
Розрахунок строку давності податкового зобов`язання: 
За 2017 базовий рік: вручення 16.10.2018 + 60 к.д. = 15.12.2018, до призупинення строків давності 18.03.2020 минуло 637 к.д., після відновлення строків давності з 22.05.2022 додається (1095-637 = 458 к.д.) = 28.08.2023 – дата спливу строку давності. 
За 2018 базовий рік: вручення 30.08.2019 + 60 к.д. = 29.10.2019, до призупинення строків давності 18.03.2020 минуло 142 к.д., після відновлення строків давності з 22.05.2022 додається (1095-142 = 953 к.д.) = 01.09.2024 – дата спливу строку давності. 
За 2019 базовий рік: вручення 16.05.2020 + 60 к.д. = 15.07.2020, відповідно строк платежу припадає на період призупинення строку давності, після відновлення строку давності з 22.05.2022 додається 1095 к.д. = 21.05.2025 – дата спливу строку давності.
Відповідно, вказані податкові зобов`язання є узгодженими та набули статусу податкового боргу. Тож, 1095-нний строк давності, визначений статтею 102 ПК України, сплинув з 28.08.2023, 01.09.2024, 21.05.2025. 
Разом з цим, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що така сума податкового боргу включена в загальну суму податкової заборгованості позивача. Вказана сума податкового боргу не стягується за рішенням суду. 
Щодо посилань відповідача у листі вих.№32329/04-36-24-11 від 27.08.2025 в якості підстави для відмови у списанні безнадійного податкового боргу на зупинення застосування строків давності, передбачених статтею 102 Податкового кодексу, у зв`язку із введення в Україні карантину та воєнного стану, суд виходить з наступного.
Дійсно, абзацом десятим пункту 52-2 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України встановлено, що на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.
Вказана норма була викладена в такій редакції згідно Закону України «Про внесення змін до ПК України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 13.05.2020 №591-IX (далі - Закон №591).
Водночас, суд дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин абзацу десятого пункту 52-2 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України з огляду на наступне.
Суд звертає увагу на те, що положеннями статті 102 ПК України встановлено різні строки давності в податкових відносинах та порядок їх застосування, зокрема: строки визначення контролюючим органом грошового зобов`язання платника податків в різних випадках; строк подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування; строк застосування штрафних санкцій тощо.
Як вбачається з назви Закону №591-IX метою його законодавчого регулювання є підтримка платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Як вказано в розділі 2 до проекту Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення короновірусної хвороби (COVID-19)», якому після прийняття Верховною Радою України було присвоєно номер №591-IX: «Метою вказаного законопроекту є необхідність продовжити дію податкових пільг та спрощень адміністративних процедур на період здійснення обмежувальних карантинних заходів встановлених Кабінетом Міністрів України. Законопроект направлений на захист як малого так і великого бізнесу від негативних наслідків, у зв`язку з невикористанням економічного потенціалу».
Розділ 1 Пояснювальної записки до вказаного законопроекту містить такі обґрунтування необхідності його прийняття: «…у зв`язку із продовженням дії обмежувальних карантинних заходів виникла необхідність у продовженні строків дії окремих пільг та послаблень адміністрування для платників податків… вбачається за необхідне, продовжити строки дії пільг та адміністративних спрощень на період, який буде прямо прив`язаний до закінчення карантину».
Зважаючи на наведене, є очевидними висновки, що зупинення перебігу строку стягнення податкових органом визначеного платнику податків грошового зобов`язання суперечить меті законодавчого регулювання Закону №591-IX, оскільки встановлення вказаного строку саме по собі спрямоване на захист прав та інтересів платників податків, і, відповідно, його скасування погіршує становище платників щодо захисту їх прав від неналежного урядування контролюючого органу, тоді як Закон №591-IX спрямований на встановлення додаткових пільг для платників податків.
Відтак, застосування до приписів абзацу десятого пункту 52-2 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України до спеціального строку, що обмежує право контролюючого органу на стягнення узгодженого податкового зобов`язання та штрафних санкцій, що нараховуються у випадку невчасної сплати цього зобов`язання, суперечать основним засадами законодавчого регулювання відповідних правовідносин.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
При цьому, посилаючись на карантинні обмеження як на причину відмови у списанні безнадійного податкового боргу позивача, відповідач не вказує, яким саме чином неможливість вчинення такої дії була пов`язана з обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
В контексті наведеного слід зазначити, що діяльність Головного управління ДПС у Дніпропетровській області під час дії карантинних заходів припинена не була, а тому відповідач не був позбавлений процесуальної можливості звертатися до суду із відповідними заявами, клопотаннями у визначеному законом порядку.
За вказаних обставин, посилання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на зупинення строків, визначених статтею 102 ПК України, суд вважає необґрунтованим.
Щодо зупинення строків давності, передбачених статтею 102 ПК України під час дії в Україні воєнного стану, суд виходить з наступного.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022 статтю 102 ПК України доповнено пунктом 102.9 наступного змісту: « 102.9. На період дії правового режиму воєнного, надзвичайного стану зупиняється перебіг строків, визначених цим Кодексом, іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи».
Суд звертає увагу, що вказана норма Закону №2120-IX від 15.03.2022 не містить визначення, що зупинено перебіг строку, передбаченого саме п.102.4 ст.102 ПК України.
Окрім того, Законом України №2719-IX від 03.11.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законів України щодо приватизації державного і комунального майна, яке перебуває у податковій заставі, та забезпечення адміністрування погашення податкового боргу», який набрав чинності 25.11.2022, підпункт 69.9 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України викладено в новій редакції:
Для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім:
дотримання строків реєстрації податкових накладних, розрахунків коригування до них в Єдиному реєстрі податкових накладних, подання звітності та/або документів (повідомлень), у тому числі передбачених статтями 39 та 39-2, пунктом 46.2 статті 46 цього Кодексу, сплати податків та зборів платниками податків;
строків проведення камеральних перевірок, оформлення їх результатів у порядку, визначеному статтею 86 цього Кодексу, подання скарги на податкове повідомлення-рішення за результатами камеральної перевірки, прийняття рішення за результатом її розгляду, нарахування пені;
строків проведення фактичних та документальних позапланових перевірок, оформлення їх результатів у порядку, визначеному статтею 86 цього Кодексу, подання скарги на податкове повідомлення-рішення, рішення про застосування фінансових санкцій за результатами документальної позапланової перевірки або фактичної перевірки та прийняття рішення за результатами їх розгляду, адміністративного арешту майна за результатами документальної позапланової перевірки або фактичної перевірки;
строків здійснення заходів з погашення податкового боргу платників податків - суб`єктів господарювання, які мають можливість своєчасно виконувати податкові обов`язки, передбачені статтями 59-60, 87-101 цього Кодексу, та/або визначення грошових зобов`язань згідно із статтею 116 цього Кодексу.
Таким чином, вказаним законом контролюючому органу було відновлено строки щодо заходів з погашення податкового боргу платників податків.
Верховний Суд у рішенні від 06.02.2018 року у справі К/9901/99/17 зазначив, що в разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, у тому числі пеня та штрафні санкції, а відтак з того часу в контролюючого органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу.
Враховуючи викладені положення Податкового кодексу України, податковий борг позивача, що виник за податковими повідомленнями-рішеннями за 2017-2019 базові роки, та протягом 1095 календарних днів з дня його виникнення не був стягнутий податковим органом, підлягав визнанню безнадійним, що не було здійснено відповідачем, тож контролюючим органом була проявлена протиправна бездіяльність. 
При цьому, можливість прийняття відповідачем альтернативного рішення законодавством не визначена, тому позивач вважає, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про списання такого безнадійного боргу є ефективним способом захисту в межах спірних правовідносин, який виключає подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Суди повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідачем на виконання вимог частини 2 статті 77 КАС України, не доведено правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 968,96 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Вирішуючи питання про відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).
Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт(наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 282 грн. 00 коп., представником позивача подано до суду: Договір про надання правової допомоги №06/25-Р3 від 09.06.2025 року; Додаткова угода №1 (додаток) до Договору №06/25-Р3 від 09.06.2025 року про надання правової допомоги від 09.06.2025 року; Акт №1 наданих послуг до Договору №06/25-Р3 від 09.06.2025 року про надання правової допомоги від 09.06.2025 року; Рахунок №1 від 16.09.2025 року на суму 12 240 грн.; Платіжна інструкція №Р24А4851934365D8685 від 16.09.2025 року на суму 41 грн.; Платіжна інструкція №2.311138497.1 від 16.09.2025 року на суму 12 240 грн.
Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг, складність справи, співмірність обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
В той же час, суд вважає, що розмір понесених витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Крім того Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі№755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням обставин справи, а саме: справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, виходячи з характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо), кількості сторін та відсутності інших учасників у справі, суд вважає розмір вартості наданих послуг неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та позицію відповідача про їх неспівмірність, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 грн., що відповідає вимогам розумності та співмірності.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо списання безнадійного податкового боргу ОСОБА_1 по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за базові 2017, 2018, 2019 роки в сумі 39 484,36 грн.
Зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області прийняти рішення про списання безнадійного податкового боргу ОСОБА_1 по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за базові 2017, 2018, 2019 роки в сумі 39 484,36 грн.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, код ЄДРПОУ 44118658) судові витрати у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3’ 000(три тисячі)грн. 00коп. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В. Луговська