Справа № 214/10926/25
2/214/1977/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
14 квітня 2026 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого - судді Попова В.В.,
при секретарі - Собченко Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором позики №27958 від 18.09.2018 року у сумі 21 938 грн. 72 коп., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 423 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн. 00 коп.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 вересня 2018 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем було укладено Договір позики №27958, за умовами якого відповідачу надається кредит у розмірі 4 900 грн. 00 коп., а відповідач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.
Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк, у зв`язку з чим, заборгованість за Договором позики становить 21 938 грн. 72 коп., з яких: 4 900 грн. 00 коп. – заборгованість за позикою, 17 038 грн. 72 коп. – заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. 
Ухвалою суду від 27.11.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач належним чином повідомлялась про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористалась своїм правом та надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що з 18 вересня 2018 року по 16 жовтня 2018 року існував Договір позики №27958 на суму 4 900 грн. 00 коп. Однак, зважаючи на великі проценти за користування позикою, відповідач звернулась до позивача щодо реструктуризації заборгованості, на що отримала категоричну відмову. Просить застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.
Відповідь на відзив чи будь-які інші заяви по суті пред`явлених позовних вимог до суду не надходили.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.
Так, 18 вересня 2018 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем було укладено Договір позики №27958, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 4 900 грн. 00 коп., зі сплатою процентів 0,01% в день за користування кредитом, комісія становить 1,1% в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору.
Відповідно до п.1.1.4 Договору, нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою.
Згідно до п.1.1.5 Договору, строк повернення позики (терміну платежу) – 16 жовтня 2018 року.
Згідно до п.2.1 Договору, строк дії договору – до повного виконання позичальником зобов`язань за Договором. 
Відповідно до п.4.3. Договору, обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховується з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5 Договору включно. 
Згідно до п.4.5. Договору, у разі продовження строку Договору позичальником – нарахування процентів та комісійної винагороди за Договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів на яку продовжено строк Договору. 
Кредитний договір відповідачем було підписано за допомого електронного підпису - одноразового ідентифікатора – 25316826.
Відповідно до Графіку платежів до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року, загальна сума заборгованості становить 6 422 грн. 92 коп., з яких: 4 900 коп. 00 коп. – сума позики, 13 грн. 72 коп. – проценти за користування позикою, 1 509 грн. 20 коп. – комісійна винагорода за користування позикою. Термін платежу – 16 жовтня 2018 року.
Графік платежів до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора – 25316826.
17 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року, згідно до якої до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року внесено зміни щодо строку повернення позики (терміну платежу) – 14 листопада 2018 року, змінено п.4.1. статті 4 у наступній редакції «Позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 14 листопада 2018 року». Скасовано Графік платежів до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року та викладено у новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в п.1. цієї Додаткової угоди.
Відповідно до Графіку платежів до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року, загальна сума заборгованості становить 6 422 грн. 92 коп., з яких: 4 900 коп. 00 коп. – сума позики, 13 грн. 72 коп. – проценти за користування позикою, 1 509 грн. 20 коп. – комісійна винагорода за користування позикою. Термін платежу – 14 листопада 2018 року.
Графік платежів до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора – 45190976.
Відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача за Договором позики №27958 від 18.09.2018 року нараховувалась у період з 18 вересня 2018 року по 13 березня 2019 року. Між тим, відповідач здійснювала сплату у рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 3 859 грн. 61? коп., а саме: 16 жовтня 2018 року сплатила 275 грн. 00 коп., 17 жовтня 2018 року – 1 401 грн. 61 коп., 14 листопада 2018 року – 333 грн. 00 коп., 15 листопада 2018 року – 90 грн. 00 коп., 24 листопада 2018 року – 150 грн. 00 коп., 30 листопада 2018 року – 400 грн. 00 коп., 31 грудня 2018 року – 430 грн. 00 коп. та 15 січня 2019 року – 780 грн. 00 коп. 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Положеннями ст. 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем; суб`єкт електронної комерції суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину.
За змістом ч.ч. 3, 4, 6, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредиту, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Судом установлено та не заперечується сторонами, що 18 вересня 2018 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем було укладено Договір позики №27958 та 17 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року, якою було продовжено строк дії договору до 14 листопада 2018 року.
Вищевказаний Кредитний договір було підписано відповідачем електронним підписом (одноразовим ідентифікатором), а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Отже, ТОВ «ФК «Гелексі» свої зобов`язання за Договором виконало належним чином, надавши позичальнику у користування кредитні кошти. У свою чергу, позичальник, тобто відповідач у цій справі, порушила умови Договору, допустивши прострочення платежів щодо повернення кредиту та процентів за користування грошовими коштами, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за Договором позики №27958 від 18.09.2018 року у розмірі 21 938 грн. 72 коп., з яких: 4 900 грн. 00 коп. – заборгованість за позикою, 17 038 грн. 72 коп. – заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Однак, суд дослідивши матеріали справи не погоджується з нарахованими процентами за користування кредитом, з огляду на наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 року в справі №444/9519/12, від 04.07.2018 року в справі №310/11534/13-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.
У постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно якої надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів та комісійної винагороди за користування позикою, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що їх нарахування може здійснюватися лише в межах строку кредитування.
Так, згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідні висновки містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 та від 13.07.2022 року у справі 363/1834/17.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, встановлення комісії за надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту є нікчемною умовою кредитного договору, оскільки не зрозуміло, які саме послуги надавались відповідачу, як часто проводились консультаційні та інформаційні послуги з клієнтом, чи проводились вони за вимогою клієнта частіше одного разу на місяць (постанова Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19).
Суд звертає увагу, що в укладеному сторонами Договорі взагалі на зазначено за які послуги нараховується комісія, не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг позикодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням позики, що надаються позичальнику та за які позикодавцем встановлена щомісячна комісія у підвищеному розмірі (комісійна винагорода).
Відповідно до п.4.3. Договору, обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховується з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5 Договору включно. 
Згідно до п.4.5. Договору, у разі продовження строку Договору позичальником – нарахування процентів та комісійної винагороди за Договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів на яку продовжено строк Договору. 
Як убачається із наданого позивачем розрахунку, відповідач 17 жовтня 2018 року уклала Додаткову угоду №1 до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року, якою продовжено строк дії Договору до 14 листопада 2018 року. Проте, інших жодних дій для продовження строку кредитування не вчиняла, представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідач здійснювала платежі у рахунок погашення кредитної заборгованості, враховуючи п. 4.5. Договору, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що строк Договору позики №27958 від 18.09.2018 року сплив 14 листопада 2018 року.
З Графіку платежів до Договору позики №27958 від 18.09.2018 року убачається, що загальна сума заборгованості повинна становить 6 422 грн. 92 коп., з яких: 4 900 коп. 00 коп. – сума позики, 13 грн. 72 коп. – проценти за користування позикою, 1 509 грн. 20 коп. – комісійна винагорода за користування позикою.
Між тим, судом встановлено, що за період з 18 вересня 2018 року по 13 березня 2019 року відповідач в рахунок погашення заборгованості за Договором позики №27958 від 18.09.2018 року сплатила грошові кошти на загальну суму 3 859 грн. 61? коп.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за Договором позики №27958 від 18.09.2018 року за період з 18 вересня 2018 року по 14 листопада 2018 року у розмірі 2 563 грн. 31? коп. (6 422 грн. 92 коп. (загальна сума заборгованості) – 3 859 грн. 61 коп. (сплачена відповідачем заборгованість)). 
Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає наступне. 
За змістом ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).
Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Так, судом установлено, що Договір позики №27958 від 18.09.2018 року був укладений строком до 14 листопада 2018 року та трирічний строк позовної давності у цій справі мав становити до 14 листопада 2021 року.
Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості за Договором позики №27958 від 18.09.2018 року, останній платіж на погашення заборгованості відповідачем був здійснений 15 січня 2019 року, тому строк позовної давності мав би становити до 15 січня 2022 року.
При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України №530-ІХ від 17.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.
У постанові Верховного Суду від 07.09.2022 року у справі №679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 року №383 карантин закінчився 30 червня 2023 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року карантин було скасовано з 01 липня 2023 року.
Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні був введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово було продовжено.
Указом Президента України від 06.05.2024 року №271/2024, затвердженого Законом України №3684-ІХ від 08.05.2024 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Відповідно до п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
При цьому, здійснена законодавцем прив`язка продовження строків позовної давності та зупинення їх перебігу до строку дії карантину та воєнного стану є безумовною, а тому наявності жодних додаткових обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, доказувати та оцінювати не потрібно (тобто суди не повинні оцінювати, чи вплинув карантин на особу, чи мала вона реальну можливість подати позов навіть попри карантин тощо).
Враховуючи вищевикладене, позивачем при зверненні до суду не пропущено строк позовної давності.
Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд уважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 282 грн. 94 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 584 грн. 00 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.205, 207, 512, 516, 526, 610, 612, 626-628, 638, 639, 1046, 1047 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», ст.ст.12, 13, 19, 23, 77, 78, 137, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (ЄДРПОУ 41229318, юридична адреса: м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, будинок 10/1) заборгованість за Договором позики №27958 від 18.09.2018 року у розмірі 2 563 грн. 31? коп.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (ЄДРПОУ 41229318, юридична адреса: м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, будинок 10/1) судовий збір у розмірі 282 грн. 94 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 584 грн. 00 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.