П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/4876/24-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов Олег Валерійович 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність МВС України, що призвела до невиплати заробітної плати за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу начальника відділу управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Чернівецькій області в період з жовтня 2001 року по 13 серпня 2002 року; зобов`язати МВС України виплатити зазначену заробітну плату; зобов`язати внести у обліково-фінансові документи запис про виплату 15% компенсації за роботу в умовах режимних обмежень до посадового окладу щомісячно починаючи з жовтня 2001 року по 13 серпня 2002 року. Ухвалою суду від 18.02.2026 у якості співвідповідача залучено Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (далі - ГУНП в Чернівецькій області).
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Суд першої інстанції виходив з того, що позивачу надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень була встановлена наказом УМВС від 23.01.2001 № 25 на посаді начальника відділення по боротьбі з відмиванням коштів організованими злочинними угрупуваннями Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС, проте після переведення з 01.09.2001 на посаду начальника відділу по боротьбі з відмиванням коштів Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС доказів встановлення такої надбавки на новій посаді ні позивачем, ні відповідачами не надано, а згідно фінансово-розрахункових документів за період з січня 2001 по 2002 роки надбавка за таємність позивачу не нараховувалась. Крім того, суд зазначив, що відсутність підстав для виплати надбавки не вплинула на виплату належного пенсійного забезпечення, оскільки згідно довідок для перерахунку пенсії позивачу враховано надбавку за службу в умовах режимних обмежень у розмірі 15%.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року та задовольнити його позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Щодо процесуальних порушень апелянт вказує, що суд без його клопотань чи заяв, в порушення статей 2, 48, 51 КАС України, залучив до справи у якості співвідповідача ГУНП в Чернівецькій області, до якого позивач не позивався і претензій не має, оскільки правонаступництво УМВС України в Чернівецькій області за ГУНП нормативно-правовими актами не встановлено. Щодо порушень матеріального права апелянт зазначає, що суд помилково дійшов висновку про відсутність у нього права на надбавку після переведення на посаду начальника відділу, оскільки зміна посади в результаті реорганізації передбачала тотожні завдання з більшим обсягом роботи; допуск форми 2 до державної таємниці було надано ще у грудні 1997 року терміном на 5 років, тобто у 2002 році допуск був чинним; УБОЗ УМВС був оперативним підрозділом, робота в якому передбачала здійснення оперативно-розшукової діяльності, що за законом віднесена до інформації, яка становить державну таємницю. Апелянт також вказує, що суд не взяв до уваги зміст його позовних вимог щодо протиправної бездіяльності МВС України як головного розпорядника бюджетних коштів, на якого покладено функції фінансування витрат за роботу в умовах режимних обмежень відповідно до статті 7 Закону України «Про державну таємницю». Крім того, апелянт зазначає, що суд у пункті 3.3 рішення встановив факт встановлення йому надбавки у розмірі 15%, а в пункті 3.6 зазначив, що надбавка за таємність не нараховувалась, що є суперечністю. До апеляційної скарги додано копію Подання від 08 серпня 2002 року на звільнення позивача, яке, на думку апелянта, є доказом здійснення ним оперативно-розшукової діяльності до моменту звільнення.
Міністерство внутрішніх справ України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило щодо доводів та мотивів скарги та просило залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві МВС України зазначає, що позивач перебував у службових (трудових) відносинах з УМВС України в Чернівецькій області (код ЄДРПОУ 08592371), а не з МВС України (код ЄДРПОУ 00032684), що підтверджується листом Департаменту персоналу МВС України від 19.06.2024 № 29819/22. В МВС України не було повноважень та підстав для надання позивачу допуску до державної таємниці, а також для встановлення та виплати надбавки. Грошове забезпечення позивач отримував безпосередньо в УМВС України в Чернівецькій області. УМВС України в Чернівецькій області (код ЄДРПОУ 08592371) 15.09.2023 припинено, при цьому МВС України не є правонаступником органів внутрішніх справ. Посилаючись на практику Верховного Суду, зокрема постанови від 17.09.2020 у справі № 742/2298/17, від 17.05.2023 у справі № 240/11052/20, МВС України зазначає, що правонаступником УМВС України в Чернівецькій області є ГУНП в Чернівецькій області. Всі документальні підтвердження щодо проходження служби позивачем перебувають у ГУНП в Чернівецькій області. Фінансові розрахунки грошових складових позивача за період з 2001 по 2002 роки доказують, що позивачу за період як мінімум за два роки до звільнення не нараховувалась надбавка за таємність.
Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області також подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. У відзиві ГУНП зазначає, що апеляційна скарга ідентична до змісту позовної заяви, що свідчить про фактичну відсутність реальних доводів щодо незаконності судового рішення. Позивач помилково ототожнює себе як такого, що працював в умовах режимних обмежень, виключно через факт оформлення допуску до державної таємниці. Наказом УМВС від 23.01.2001 № 25 надбавку було встановлено на посаді начальника відділення, однак після переведення наказом УМВС від 12.09.2001 № 79 о/с на посаду начальника відділу доказів встановлення надбавки на новій посаді не надано. ГУНП не є правонаступником УМВС, а є лише тимчасовим зберігачем архівних документів відповідно до наказу МВС від 04.11.2016 № 1162.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 у період з 1983 по 2002 роки проходив службу в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області (далі - УМВС).
З 16.12.1999 відповідно до наказу УМВС від 14.12.1999 № 100 о/с позивача було призначено на посаду начальника відділення по боротьбі з відмиванням коштів організованими злочинними угрупуваннями Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС.
Наказом УМВС від 19.12.1997 № 021/2-297 на підставі висновку від 19.12.1997 позивачу було надано допуск до державної таємниці - Форма-2.
Наказом УМВС від 23.01.2001 № 25 (додаток № 3) з 01.01.2001 працівникам, які постійно працюють з таємними документами, встановлено надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень, в тому числі позивачу - в розмірі 15%.
Наказом УМВС від 12.09.2001 № 79 о/с з 01.09.2001 позивача звільнено з посади начальника відділення по боротьбі з відмиванням коштів організованими злочинними угрупуваннями Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС та призначено на посаду начальника відділу по боротьбі з відмиванням коштів Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС.
Наказом начальника УМВС від 13.08.2002 № 85 о/с позивача, начальника відділу по боротьбі з відмиванням коштів Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС, звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за пунктом «б» статті 65 (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 13.08.2002.
Згідно копії грошового атестату № 24, грошового атестату № 60 від 22.08.2002, а також фінансових розрахунків грошових складових позивача за період з січня 2001 по 2002 роки (по 3 квартал) включно, надбавка за таємність позивачу не нараховувалась, про що свідчать, зокрема, п. 27 вказаних розрахунків.
Водночас, згідно довідок про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, зокрема станом на 01 квітня 2012 року та 01 січня 2016 року, позивачу враховано до складових грошового забезпечення надбавку за службу в умовах режимних обмежень у розмірі 15%.
УМВС України в Чернівецькій області (код ЄДРПОУ 08592371) 15.09.2023 припинено як юридичну особу.
Спір у цій справі стосується права позивача на отримання надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу за період з жовтня 2001 року по 13 серпня 2002 року та протиправності бездіяльності відповідачів у зв`язку з невиплатою зазначеної надбавки.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон України «Про державну таємницю» від 21.01.1994 № 3855-XII (далі - Закон № 3855-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини 2 статті 22 Закону № 3855-XII допуск до державної таємниці із ступенями секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно» надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-дослідної діяльності або навчання, наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи або організації, де працює, перебуває на службі чи навчається громадянин.
Статтею 30 Закону № 3855-XII визначено, що «у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України».
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414 затверджене Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі - Положення № 414, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яке визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам державних органів, підприємств, установ і організацій, а також військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю.
Пунктом 5 Положення № 414 передбачено, що «такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці».
Відповідно до пункту 6 Положення № 414 персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначається державним органом, підприємством, установою, організацією, де працюють ці особи.
Таким чином, зі змісту наведених норм вбачається, що право на компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень виникає не автоматично з факту наявності допуску до державної таємниці, а за сукупності двох умов: 1) громадянин за умовами своєї професійної діяльності постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю; 2) персональний склад таких осіб та розмір надбавки визначається наказом (розпорядженням) керівника відповідного органу, де працює особа.
Судом встановлено, що позивачу надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% була встановлена наказом УМВС від 23.01.2001 № 25 саме на посаді начальника відділення по боротьбі з відмиванням коштів організованими злочинними угрупуваннями Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС. Однак наказом УМВС від 12.09.2001 № 79 о/с з 01.09.2001 позивача переведено на іншу посаду - начальника відділу по боротьбі з відмиванням коштів Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС.
Відповідно до пункту 6 Положення № 414 персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначається саме державним органом, де працюють ці особи, шляхом видання відповідного наказу чи розпорядження. Доказів того, що після переведення позивача на нову посаду з 01.09.2001 УМВС видавало наказ (розпорядження) про встановлення йому надбавки за роботу в умовах режимних обмежень на цій новій посаді, матеріали справи не містять. Ні позивач, ні відповідачі таких доказів суду не надали.
При цьому фінансово-розрахункові документи (грошовий атестат № 24, грошовий атестат № 60 від 22.08.2002, фінансові розрахунки грошових складових позивача за період з січня 2001 по 2002 роки) підтверджують, що надбавка за таємність позивачу фактично не нараховувалась.
Колегія суддів враховує доводи апелянта про те, що допуск форми 2 до державної таємниці було надано йому у грудні 1997 року терміном на 10 років, а отже, у спірний період допуск був чинним, та що УБОЗ УМВС був оперативним підрозділом, робота в якому передбачала здійснення оперативно-розшукової діяльності. Проте сам по собі факт наявності допуску до державної таємниці та проходження служби в оперативному підрозділі не є достатньою підставою для виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень. Як зазначено вище, відповідно до пункту 6 Положення № 414 персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначається саме державним органом, де працюють ці особи, шляхом видання відповідного організаційно-розпорядчого документа. Відсутність такого наказу щодо позивача на новій посаді свідчить про те, що роботодавець - УМВС - не визначив позивача як особу, яка на посаді начальника відділу постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю.
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права шляхом залучення ГУНП в Чернівецькій області у якості співвідповідача, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини 3 та 4 статті 48 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд може за власною ініціативою та на будь-якій стадії розгляду справи залучити до участі у ній відповідного суб`єкта владних повноважень як відповідача. Зазначена норма надає суду дискреційне повноваження залучати до участі у справі відповідного суб`єкта владних повноважень як відповідача, що не є порушенням норм процесуального права.
Щодо доводів апелянта про протиправну бездіяльність МВС України як головного розпорядника бюджетних коштів, колегія суддів зазначає, що позивач перебував у службових (трудових) відносинах з УМВС України в Чернівецькій області, а не з МВС України. Саме УМВС як роботодавець здійснювало нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу, визначало персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки. Функції МВС України як головного розпорядника бюджетних коштів не тотожні функціям роботодавця щодо встановлення та виплати конкретних складових грошового забезпечення окремим працівникам підпорядкованих територіальних органів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що, як встановлено судом першої інстанції, згідно довідок про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, зокрема станом на 01 квітня 2012 року та 01 січня 2016 року, позивачу враховано до складових грошового забезпечення надбавку за службу в умовах режимних обмежень у розмірі 15%. Відтак, відсутність нарахування надбавки у спірний період не вплинула на виплату належного пенсійного забезпечення позивачу.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачами у спірних правовідносинах доведено правомірність ненарахування та невиплати позивачу надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за період з жовтня 2001 року по 13 серпня 2002 року, оскільки після переведення позивача на нову посаду з 01.09.2001 відповідний наказ про встановлення надбавки на цій посаді не видавався, а фінансово-розрахункові документи підтверджують відсутність нарахування такої надбавки.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 315, статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.