ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4378/26 Справа № 175/4987/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т.С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Красвітної Т.П., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Усенко Я.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №175/4987/23 за заявою про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року, ухваленого за позовом Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про припинення опіки над малолітньою дитиною та повернення дитини матері, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Олійника Владислава Миколайовича на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2026 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену у складі судді Журавель Т.С. , -
ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа №175/4987/23 у якій подана заява про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року, ухваленого за позовом Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про припинення опіки над малолітньою дитиною та повернення дитини матері.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Олійник В.М. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. В обґрунтування заяви зазначив, що заявником подано заяву про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року у справі №175/4987/23 за нововиявленими обставинами, а невжиття заходів щодо зупинення відкритого виконавчого провадження може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду за результатами його перегляду.
Вказує, що примусове виконання рішення, а саме, відібрання малолітньої дитини - ОСОБА_1 від опікунів та повернення його біологічній матері, може спричинити істотні та незворотні негативні наслідки для дитини, зокрема погіршення його психологічного стану, а також завдати моральної шкоди та страждань опікунам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Вважає, що зупинення стягнення у виконавчому провадженні є необхідним та співмірним із заявленими вимогами, оскільки спрямоване на забезпечення найкращих інтересів дитини на час судового розгляду. 
У зв`язку з чим, просив суд зупинити стягнення у виконавчому провадженні №74210268, відкритому на підставі виконавчого листа №175/4987/23, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2026 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 відмовлено. 

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Олійник В.М. подав апеляційну скаргу, в якій вважає зазначену ухвалу незаконною та безпідставною, такою що не відповідає засадам цивільного судочинства і вимогам ст.263 ЦПК України. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що невжиття заходів щодо зупинення ВП №74210268 може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист, поновлення оспорюваних прав та інтересів дитини ОСОБА_1 і заявників ОСОБА_5 , за захистом яких останні звернулись до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі №175/4987/23.
Вказує, що відібрання дитини ОСОБА_1 у опікунів ОСОБА_5 та повернення його біологічній матері ОСОБА_2 за виконавчим листом, спричинить негативні наслідки найкращим інтересам дитини, психологічному стану дитини та батьківським інтересам опікунів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , моральну шкоду, страждання зазначеним особам (згідно висновку експерта від 20 листопада 2025 року дитина ОСОБА_1 вважає своїми батьками опікунів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , висновок експерта міститься у справі №175/4987/23). Отже, відібрання дитини за ВП №74210268 від опікунів призведе до фактичного відібрання дитини від її батьків – родини ОСОБА_5 (згідно сприйняття дитини до опікунів, та сприйняття опікунами дитини як своєї рідної дитини, що встановлено висновком експерта від 20 листопада 2025 року).
Зауважує, що з метою відібрання дитини від ОСОБА_2 , опікунам необхідно буде звертатись до суду з відповідним позовом, при тому, що ОСОБА_2 постійно перебуває за межами України (що підтверджується матеріалами справи №175/4987/23), дитину вивезуть за межі України і це унеможливить виконання рішення суду про повернення дитини опікунам (не всі держави підписали угоди про міжнародне співробітництво з Україною, тому виконання рішення про повернення дитини опікунам буде унеможливлено).
Вказує, що суд першої інстанції проявив зайвий формалізм при вирішенні клопотання про забезпечення позову у справі №175/4987/23, що не відповідає основним завданням цивільного судочинства, визначеним ст.2 ЦПК України (не дотримано верховенство права, надано перевагу іншому учаснику справи ОСОБА_2 перед законом і судом).
Зауважує, що суд першої інстанції при винесенні ухвали про відмову в забезпеченні позову у справі №175/4987/23 не звернув увагу на той факт, що не зупинення виконавчого провадження призведе до моральних страждань дитини ОСОБА_6 , який фактично втратить своїх батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (факт визнання дитиною своїми батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №1156-25 від 20 листопада 2025 року та дитину ОСОБА_6 буде вивезено за межі України, що призведе в подальшому до ускладнення виконання рішення суду (копія листа з родини де мешкає ОСОБА_2 міститься у матеріалах справи №175/4987/23.
У зв`язку з чим просить ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову у справі №175/4987/23. 

Інші сторони своїм правом на подачу відзиву не скористались.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засіданні апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Представник апелянтів – адвокат Олійник В.М., клопотання якого про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду було задоволено, на зв`язок з судом не вийшов.
Відповідно до ч.5 ст.212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо, несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступе.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 через свого представника звернулась до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області із заявою про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року №175/4987/23 за нововиявленими обставинами.
Через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_3 - адвокатом Олійником В.В. було подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд зупинити стягнення у виконавчому провадженні №74210268, відкритому на підставі виконавчого листа №175/4987/23, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 16 лютого 2024 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що заявником не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе в подальшому до ускладнення виконання рішення суду.
При цьому саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ускладнення виконання рішення суду за результатами його перегляду, а також спричинення істотних та незворотних негативних наслідків для дитини, без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову, перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Верховний Суд зауважує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження №14-729цс19).

Під час оцінки зазначеної співмірності, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій, може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року №753/22860/17, провадження №14-88цс20).

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина десята статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

У постанові Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі №910/8482/18 (910/4866/21) вказано, що: «Під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору; такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним».
Подібні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 916/10/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 917/273/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/16866/20, від 09 червня 2021 року у справі № 10/5026/290/2011(925/1502/20).

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси сторони на той випадок, коли інша сторона буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справ, що переглядається вбачається, що предметом позову у цій справі є вимоги про відібрання малолітньої дитини - ОСОБА_1 від опікунів та повернення дитини біологічній матері. 
У заяві про забезпечення позову заявник ставить питання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №74210268, відкритому на підставі виконавчого листа №175/4987/23, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року, з метою забезпечення виконання в подальшому рішення суду за результатами його перегляду за нововиявленими обставинами.
В обґрунтовування своїх доводів посилався на те, відібрання дитини за ВП №74210268 від опікунів призведе до фактичного відібрання дитини від її батьків – родини ОСОБА_5 (згідно сприйняття дитини до опікунів, та сприйняття опікунами дитини як своєї рідної дитини, що встановлено висновком експерта від 20 листопада 2025 року).
Зазначив, що з метою відібрання назад дитини від ОСОБА_2 (у разі виконання рішення), опікунам необхідно буде звертатись до суду з відповідним позовом, при тому, що ОСОБА_2 постійно перебуває за межами України (що підтверджується матеріалами справи №175/4987/23), дитину вивезуть за межі України і це унеможливить виконання рішення суду про повернення дитини опікунам.

Також з матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження №74210268 відкритого на виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року. Дане рішення було предметом перегляду в апеляційній та касаційній інстанціях. Так постановою Верховного Суду від 12 березня 2025 року у даній справі (№175/4987/23) рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року залишено без змін, поновлено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року, в частині повернення ОСОБА_2 її малолітнього сина – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в іншій частині - поновлено дію вказаного судового рішення, зокрема про припинення опіки ОСОБА_3 , встановленої над дитиною ОСОБА_1 .
Станом на 14 січня 2026 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року у справі №175/4987/23 (виконавче провадження ВП №74210268) не виконано, виконавче провадження триває.

Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №74210268, відкритому на підставі виконавчого листа №175/4987/23, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року, колегія суддів зауважує, що в п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України зазначено, що позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.
Доказів, що вказаний виконавчий документ оскаржується боржником, суду не надано, як і не надано заявником доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову, саме у такий спосіб, порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Аналіз рішень ЄСПЛ засвідчує, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя; право на виконання судового рішення – складова права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції; виконання судового рішення як завершальна стадія судового процесу за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.
КСУ неодноразово вказував, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень – складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Конституційний Суд України вказує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 у справі №1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. ст. 129, 129-1 Конституції України та ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Тобто, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Крім того, як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №524/188/18 (провадження №61-38051св18), вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також судом встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2026 року у даній справі, заяву представника ОСОБА_3 про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 року у справі №175/4987/23 за нововиявленими обставинами - відмовлено.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки останнім не доведено реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позову, а матеріали справи не містять доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо неповного з`ясування обставин справи є необґрунтованими, оскільки цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду в апеляційній скарзі не наведено, тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив закон, який їх регулює, застосував норми відповідні норми права та не припустив порушень норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування ухвали Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2026 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Олійника Владислава Миколайовича – залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2026 року про залишення позову без розгляду – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складно 13.05.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв