ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2026 Справа № 917/1245/24 
м. Полтава

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Калинівка" вул. Залізнична, 49, с. Калинівка, Фастівський район, Київська область, 08623 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ААНДП Експорт-Імпорт" 65 Лондонська стіна, Лондон, ЕС2М 5TU, Об`єднане Королівство 
про стягнення 20 493,94 грн.

Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олефір О.І.

Учасники справи згідно протоколу судового засідання 

Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Калинівка" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ААНДП Експорт-Імпорт" про стягнення 460, 00 Євро (що еквівалентно 20 493,94 грн) за Договором-заявкою транспортної експедиції організації міжнародних автомобільних перевезень вантажів №220922-02 від 22.09.2022.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем своїх обов`язків щодо повної та своєчасної оплати за надані послуги з міжнародного перевезення вантажу. 
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 06.08.2024 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Оскільки Відповідач є юридичною особою – нерезидентом із місцезнаходженням у Сполученому Королівстві Великобританії та Північної Ірландії, суд на підставі статей 228, 367 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) зупинив провадження у справі та направив доручення про вручення судових документів Відповідачу через компетентний (Центральний) орган Великобританії (Royal Courts of Justice) відповідно до вимог Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року (далі – Гаазька конвенція 1965 року).
10.10.2024 (вхід. № 13486) від представника позивача до матеріалів справи надійшла заява, в якій представник просить суд прийняти дану заяву та долучити документи до матеріалів справи, відправити позивачу для здійснення перекладу перелік документів та надати позивачу додатковий строк для здійснення перекладу документів, визначених в п. 2.
28.11.2024 (вхід. № 16156) від представника позивача до матеріалів справи надійшла заява з документами.
Ухвалою від 10.12.2024 суд відклав розгляд справи на 01.04.2025 на 10:00 год.
06.02.2025 (вхід. № 1625) від представника позивача до матеріалів справи надійшло клопотання про долучення документів.
31.03.2025 судові матеріали поверталися Центральним органом Великобританії із процесуальними зауваженнями (вх. № KF-2025-002505), у зв`язку з чим суд ухвалою повторно направив пакет документів із виправленими недоліками через систему транскордонного судового співробітництва, встановивши нові дати засідань.
Ухвалою від 01.04.2025 суд відклав розгляд справи на 26.06.2025 на 10:00 год. в режимі відеоконференції.
28.05.2025 (вхід. № 7091) від представника позивача до матеріалів справи надійшла заява про долучення документів.
Ухвалою від 26.06.2025 суд зупинив провадження у справі, розгляд справи призначив на 18.12.2025 р. на 10:00 год.
29.09.2025 (вхід. № 12419) від представника позивача до матеріалів справи надійшла заява про долучення документів.
07.01.2026 Господарським судом Полтавської області було отримано офіційне Підтвердження від Королівського суду правосуддя (м. Лондон) про те, що документи, які запитувалися згідно з Гаазькою конвенцією 1965 року (номер справи установи-одержувача: KF-2025-014346), були успішно вручені Відповідачу особисто 10.10.2025. Скан-копія підтвердження разом із нотаріально завіреним перекладом на українську мову долучена Позивачем до матеріалів справи супровідним листом від 26.01.2026 (вх.№924 від 27.01.2026). 
Ухвалою від 29.01.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.06.2026 на 10:00 год.
11.05.2026 суд додатково залучив аналогічне Підтвердження щодо наступних процесуальних документів від 21.04.2026 (номер справи установи-одержувача: KF-2026-002720) про вручення документів Відповідачу 20.03.2026 (нотаріальний переклад долучено супровідним листом Позивача від 22.05.2026, вх. №7032). 
18.06.2026 (вхід. №8452) від представника Позивача до матеріалів справи надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, вважає їх законними та обґрунтованими, такими, що підтверджуються належними та допустимими доказами. 
Відповідач правом на подання відзиву не скористався, позовних вимог не спростував, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про розгляд справи.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Оскільки Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи з дотриманням міжнародно-правових норм Гаазької конвенції 1965 року, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності представника Відповідача та відзиву на позов. 
Щодо питання міжнародної підсудності та застосовного права.
З огляду на участь у справі іноземного елемента (Відповідач є юридичною особою, зареєстрованою у Великобританії), суд вважає за необхідне першочергово обґрунтувати підсудність цього спору судам України та визначити правовий режим, що застосовується до спірних правовідносин. 
1. Щодо юрисдикції (міжнародної підсудності) судів України.
Процесуальне право суду розглядати спір із нерезидентом визначається Законом України «Про міжнародне приватне право» та ГПК України. 
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. 
Згідно з матеріалами справи та ухвалою суду про відкриття провадження від 06.08.2024, підставою для пред`явлення позову є неналежне виконання зобов`язань за Договором-заявкою транспортної експедиції № 220922-02 від 22.09.2022, за умовами якого завантаження товару (оливкової/рослинної олії або іншого узгодженого вантажу) для подальшого міжнародного транспортування здійснювалося безпосередньо в Україні за адресою: м. Полтава, вул. Половки, 64Д. 
Оскільки завантаження товару є первинною та невід`ємною подією і дією у процесі виконання договору перевезення вантажу, яка безпосередньо впливає на виникнення прав та обов`язків сторін, ця подія мала місце на території України (у межах територіальної юрисдикції Господарського суду Полтавської області). 
Крім того, відповідно до частини 5 статті 29 ГПК України, позови, що виникають з договорів, у яких визначено місце виконання або які через свою специфіку можуть бути виконані тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів. 
Зазначений правовий висновок повністю узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду. Зокрема, у Постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2023 року у справі № 926/4889/22 зазначено, що:
«Наявність іноземного елемента у правовідносинах сторін чи наявність укладеної між ними арбітражної або пророгаційної угоди не позбавляє національний суд обов`язку встановити свою юрисдикцію. Якщо первинна подія або дія (така як завантаження вантажу на території України) мала місце в Україні, суди України володіють міжнародною підсудністю для розгляду цього спору на підставі пункту 7 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право"». 
Таким чином, Господарський суд Полтавської області має беззаперечну міжнародну підсудність для розгляду цієї справи. 
2. Щодо застосовного матеріального права.
Сторони уклали договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів. Україна та Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії є державами-учасницями Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ / CMR) від 19 травня 1956 року (далі – Конвенція CMR). 
Згідно зі статтею 1 Конвенції CMR, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли місце прийняття вантажу до перевезення і місце, передбачене для його доставки, зазначені в договорі, розташовані в двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною. 
Оскільки вантаж приймався до перевезення в Україні, а доставлявся до іншої європейської країни (міжнародний рейс), норми Конвенції CMR мають пріоритетне (імперативне) застосування до спірних правовідносин сторін. У питаннях, що не врегульовані Конвенцією CMR, застосовуються норми матеріального права України (Цивільний та Господарський кодекси України). 
Розглянувши матеріали справи, суд встановив.
22 вересня 2022 року між ТОВ «КРОНА-КАЛИНІВКА» (Експедитор/Перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "AANDP EXPORT-IMPORT LTD" (Замовник) було укладено Договір-заявку № 220922-02 на організацію міжнародного автомобільного перевезення вантажу (а.с.78). 
За умовами вказаного договору, Позивач зобов`язався надати транспортні послуги за маршрутом: м. Полтава (Україна) – пункт призначення в Європі, а Відповідач зобов`язався здійснити оплату за фрахт у розмірі та на умовах, визначених у заявці. Узгоджена сторонами вартість послуг (фрахт) за цим рейсом склала 4500,00 євро. 
Позивач виконав свої зобов`язання за Договором-заявкою № 220922-02 від 22.09.2022 в повному обсязі та в установлені строки. Факт виконання транспортно-експедиторських послуг та успішного транспортування вантажу (соняшникової олії) підтверджується належним чином оформленими та долученими до матеріалів справи доказами: міжнародною товарно-транспортними накладними (CMR): 406329; 406332; 406316 (а.с.79-84), у яких містяться відмітки відправника про завантаження товару в м. Полтава, відмітки перевізника, а також відмітка та підпис вантажоодержувача в пункті призначення про прийняття вантажу без будь-яких зауважень щодо кількості чи якості; актом № 16 виконаних робіт (наданих послуг) від 12.10.2022 р. на суму 4 950,00 євро, підписаним та скріпленим печаткою зі сторони Позивача, а також направленим на адресу Відповідача та підписаний останнім (а.с.86); рахунком-фактурою (інвойсом) № 16 від 12.10.2022 р. (а.с.85) на суму 4 950,00 євро (4500,00 євро - транспортні послуги; 50,00 євро - простій авто в Україні - 1 доба; 400,00 євро - простій авто у Франції - 4 доби). 
Замовником (відповідачем) було сплачено позивачу лише 4 490,00 євро, що підтверджується банківською випискою за рахунком позивача в період з 01.12.2022 по 01.12.2022 р. (а.с.87). 
Оскільки місце прийняття вантажу (Україна) та місце його доставки (іноземна держава) розташовані у двох різних країнах, до спірних правовідносин сторін підлягають імперативному застосуванню норми Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ / CMR) від 19 травня 1956 року. У питаннях, не врегульованих Конвенцією, застосовується матеріальне право України (Цивільний та Господарський кодекси України). 
Відповідно до статті 4 Конвенції CMR, договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Згідно зі статтею 9 Конвенції CMR, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. За відсутності в ній обґрунтованих застережень перевізника, вона є доказом того, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу. 
У графах долученої до матеріалів справи міжнародної накладної CMR містяться підписи та штампи відправника, перевізника та кінцевого одержувача вантажу. Це свідчить про успішне завершення міжнародного перевезення та виникнення у Замовника (Відповідача) обов`язку провести повний розрахунок за надані послуги. 
Претензія позивача від 23.02.2023 за № 128, про сплату заборгованості в розмірі 460,00 євро (а.с.75-76) залишена відповідачем без реагування, що змусило позивача звернутись з даним позовом до суду. 
При прийнятті рішення, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідач грошові зобов`язання з оплати вартості перевезення у визначений строк не виконав, чим порушив умови договору та вимоги закону.
Матеріали справи свідчать, що Відповідач отримав від Позивача всі необхідні розрахункові документи, проте у порушення умов Договору-заявки № 220922-02 від 22.09.2022 та вищевказаних норм матеріального права, оплату за надані послуги в повному обсязі не здійснив. На момент розгляду справи сума чистого боргу Відповідача перед Позивачем становить 460,00 євро. 
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про транспортно - експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Відповідно до абзацу 1 ч. 1,3 ст. 929 ЦКУ за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. 
Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно до ч. 11-13 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» передбачено, що перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.
Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill)- міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (СІМ); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.
Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ст. 908 Цивільного кодексу України).
Згідно із ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатній за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк (ч. 1 ст. 919 Цивільного кодексу України).
У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст. 920 Цивільного кодексу України).
У разі прострочення доставки вантажу перевізник зобов`язаний відшкодувати другій стороні збитки, завдані порушенням строку перевезення, якщо інші форми відповідальності не встановлені договором, транспортними кодексами (статутами) (ст. 923 Цивільного кодексу України).
Перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (ч. 2 ст. 924 ЦКУ)
Згідно з пунктом 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 №363 (далі - Правила), договір про перевезення вантажів - це двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання. Товарно - транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно - матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Пунктом 11.1 Правил передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, аза відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
До будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін, застосовується Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчинена в м. Женеві 19.05.1956 (далі - Конвенція), до якої Україна приєдналась 01.08.2006 (ч. 1 cт. 1 Конвенції).
Перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки (ч. 1 cт. 17 Конвенції).
Однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути (ч. 2 ст. 17 Конвенції).
Тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику (ч. 1 ст. 18 Конвенції).
Якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення (ч. 1 ст. 23 Конвенції).
Виходячи з вищенаведених умов Договору, норм чинного законодавства України та норм Конвенції слід дійти висновку, що перевізник несе відповідальність за втрату або пошкодження вантажу з моменту його прийняття до перевезення та до моменту його передачі вантажоодержувачу, який у випадку невідповідності вантажу умовам, зазначеним у вантажній накладній, має належним чином засвідчити цей факт та своєчасно заявити про це перевізнику, а у випадку не виконання цих умов вже лише факт отримання ним вантажу є доказом того, що він отримав вантажу належному стані.
Якщо одержувач приймає вантаж без належної перевірки його стану разом з перевізником або не робить заяви перевізнику, яка вказує на загальний характер втрат або пошкоджень, щонайпізніше в момент прийняття вантажу у випадку, коли втрата або пошкодження є очевидними, і не пізніше семи днів від дня отримання вантажу, виключаючи недільні та святкові дні, у випадку, коли втрата або пошкодження не є очевидними, то факт отримання ним вантажу є первинним доказом того, що він отримав вантаж у такому стані, який описано у вантажній накладній.
У випадку втрати або пошкодження, які не є очевидними, відповідна заява повинна бути зроблена у письмовій формі (ч. 1 ст. 30 Конвенції).
Якщо стан вантажу був належним чином перевірений одержувачем та перевізником, докази, що суперечать результатам цієї перевірки, допускаються тільки у випадку, коли втрата або пошкодження не є очевидними і за умови, що одержувач належним чином зробив перевізнику заяву у письмовій формі протягом семи днів від дня перевірки, виключаючи недільні та святкові дні (ч. 2 ст. 30 Конвенції).
Згідно з пунктом 2.1. Договору, Виконавець несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту його прийняття під свою відповідальність до його належної доставки. 
Позивачем було належним чином прийнято вантаж у вигляді соняшникової олії, в порядку визначеному Договором. Після цього, вантаж був доставлений вантажоодержувачам. Підтвердженням належного виконання Позивачем своїх зобов`язань за договорами є відповідні відмітки в товаро - транспортних накладних. Водночас, ТОВ «ААНДП Експорт-Імпорт» погоджено Акти виконаних робіт, що також свідчить про повне виконання Позивачем своїх зобов`язань за договором.
Отже, заборгованість відповідача перед позивачем становить 460,00 євро.
На території України мала місце дія (завантаження товару), що стала підставою для подання позову (п. 7 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до ст. 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 366 ГПК України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, згідно із частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Відповідно до позиції Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, висвітленій с Постанові №926/4889/22 від 16.06.2023 (відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати від 03.06.2020 у справі №908/1481/19, з метою забезпечення єдності судової практики щодо застосування пункту 1 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України): «Натомість, місцевий господарський суд, відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, не належним чином дослідив питання підсудності справи на підставі статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", а апеляційний господарський суд дійшов помилкового висновку, що положення частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» не підлягають застосуванню у разі наявності арбітражної угоди, суди, отримавши позовну заяву з вимогою до юридичної особи - нерезидента, повинні перш за все визначити, чи підсудна справа за участю іноземної особи судам України на підставі норм Закону України "Про міжнародне приватне право" (зокрема cm. ст. 76, 77 цього Закону) та чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, оскільки згідно зі статтею 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі».
Після розгляду касаційної скарги Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, справа було направлена до Господарського суду Чернівецької області на стадію вирішення питання щодо відкриття провадження. Господарським судом Чернівецької області було винесено ухвалу у справі №926/4889/22 від 14.08.2023, де суд погодився, що спірні правовідносини підлягають розгляду в рамках господарського судочинства на території України із врахуванням п. 7 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», адже завантаження товару за визначеною в договорі адресою є подією, що стала підставою для подання позову. Тобто, суд, на підставі ч. 1 ст. 125 Конституції України, ч. 5 ст. 29 ГПК України із врахуванням місця, де товар був завантажений, передав визначену справу за підсудністю до Господарському суду Вінницької області (адже завантаження товару для перевезення мало місце в м. Вінниця). Вказана ухвала сторонами не оскаржувалась.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 ГПК України).
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. ANOTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей".… Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Крім того, згідно з приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування лежить на сторонах.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.02.2024 у справі №910/6757/23.
Доказів погашення боргу відповідачем суду не надано.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ТОВ «КРОНА-КАЛИНІВКА» про стягнення з відповідача 460,00 євро, що на момент формування позову еквівалентно 20 493,94 грн є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими письмовими доказами і підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат.
При розгляді питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 129 ГПК України.
Позивачем за подання позову було сплачено судовий збір у встановленому законом порядку та розмірі. Оскільки позовні вимоги задовольняються повністю, витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача в повному обсязі. 
Керуючись статтями 29, 42, 73-80, 129, 165, 178, 197, 236-238, 240, 241, 367 Господарського процесуального кодексу України та Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (CMR) 1956 року, суд,

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ААНДП Експорт-Імпорт» (назва на англійській мові AANDP EXPORT-IMPORT LTD) (місцезнаходження юридичної особи: 65 Лондонська стіна, Лондон, EC2M 5TU, Об`єднане Королівство, реєстраційний в системі номер компанії 12772596; місцезнаходження юридичної особи на англійській мові: 65 London Wall, London, EC2M 5TU, United Kingdom, Company number 12772596), поштова адреса юридичної особи: 01135, м. Київ, просп. Берестейський (кол. просп. Перемоги), буд. 2, кв. 7) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Крона-Калинівка» (місцезнаходження юридичної особи: 08623, Київська обл., Фастівський р-н, смт. Калинівка, вул. Залізнична, буд. 49, код ЄДРПОУ 04782181) заборгованість за Договором-заявкою № 220922-02 від 22.09.2022 у розмірі 460,00 євро (чотириста шістдесят євро 00 центів), що на момент формування позову еквівалентно 20 493,94 грн (двадцять тисяч чотириста дев`яносто три гривні 94 коп.), а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень).
Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України.

Суддя Солодюк О.В.