ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/7430/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Висоцького А.М., Віннікова С.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача: Єгоров В.С.;
від відповідача (апелянта): Шестіріков А.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в оскаржуваній частині (суддя Панна С.П.)
у справі № 904/7430/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ
до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, м. Дніпро
про стягнення у розмірі 317 201 934, 28 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу № 9771-ТКЕ(24)-03 від 29.08.2024 у розмірі 317 201 934, 28 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов зазначеного договору позивач у період з вересня 2024 року по квітень 2025 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 1 559 911 516, 62 грн, що підтверджується підписаними сторонами без зауважень актами приймання-передачі природного газу.
Позивач зазначав, що відповідно до умов договору відповідач був зобов`язаний здійснювати оплату поставленого природного газу у визначені договором строки, проте свої зобов`язання виконав лише частково, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 317 201 934, 28 грн.
Посилаючись на положення статей 11, 509, 526, 530, 610, 612, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України та умови укладеного між сторонами договору, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» просило суд стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради заборгованість у сумі 317 201 934, 28 грн, а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради задоволено повністю.
Стягнуто з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заборгованість за договором постачання природного газу № 9771-ТКЕ(24)-03 від 29.08.2024 у розмірі 317 201 934, 28 грн та 847 840 грн судового збору.
У задоволенні заяви Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про відстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців відмовлено.
Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що факт поставки позивачем природного газу, його прийняття відповідачем та наявність заборгованості у розмірі 317 201 934, 28 грн підтверджуються належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, а відповідачем не спростовані.
Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача щодо передчасності звернення позивача до суду у зв`язку з дією Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», зазначивши, що положення вказаного Закону не позбавляють кредитора права на судовий захист та не виключають можливості стягнення заборгованості у судовому порядку.
Відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення, суд виходив з того, що наведені відповідачем обставини щодо складного фінансового становища підприємства, наявності заборгованості населення за спожиті послуги, невідшкодованої різниці в тарифах, дії воєнного стану та особливостей функціонування підприємств теплопостачання не свідчать про наявність виключних обставин, які б істотно ускладнювали або робили неможливим виконання судового рішення та були достатньою підставою для його відстрочення в порядку статті 331 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 в частині відмови у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду, Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в зазначеній частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про відстрочення виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 строком на 12 місяців.
В іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 сторонами не оскаржується.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради зазначає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в частині відмови у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення питання про надання відстрочення виконання судового рішення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та наявним доказам.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував особливості правового статусу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради як суб`єкта господарювання, діяльність якого спрямована на забезпечення населення та інших споживачів тепловою енергією. За твердженням скаржника, підприємство не є кінцевим споживачем природного газу, а використовує придбаний природний газ виключно для виробництва теплової енергії та надання житлово-комунальних послуг мешканцям міста Дніпра та селища Слобожанського.
Скаржник зазначає, що виникнення заборгованості перед ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» обумовлене не неправомірною поведінкою підприємства, а об`єктивними чинниками, які не залежать від його волі. Зокрема, підприємство посилається на значну заборгованість населення та інших споживачів за надані послуги теплопостачання, що істотно впливає на можливість своєчасного виконання грошових зобов`язань перед постачальниками енергоносіїв.
Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради також зазначає, що під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суд повинен був врахувати ступінь вини боржника у виникненні спору. На думку скаржника, утворення заборгованості зумовлене системними проблемами функціонування сфери теплопостачання, зокрема заборгованістю споживачів, невідшкодованою різницею в тарифах та особливостями державного регулювання відповідної галузі, а тому не може розглядатися як наслідок недобросовісної поведінки підприємства.
Апелянт наголошує, що діяльність підприємств теплопостачання під час дії воєнного стану здійснюється в особливих умовах державного регулювання. У зв`язку із набранням чинності Законом України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» встановлено заборону на підвищення тарифів для населення, що, на думку скаржника, позбавляє підприємство можливості формувати економічно обґрунтовані тарифи та забезпечувати належний рівень надходжень для розрахунків за природний газ.
Також скаржник посилається на загальновідомі наслідки збройної агресії російської федерації проти України, які, на його думку, істотно вплинули на фінансовий стан підприємств теплопостачальної галузі, зумовили погіршення платіжної дисципліни споживачів, збільшення витрат на забезпечення виробничої діяльності та ускладнили своєчасне виконання фінансових зобов`язань перед контрагентами.
КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради також посилається на існування значної заборгованості держави з компенсації різниці в тарифах. За твердженням апелянта, розмір підтвердженої територіальними комісіями заборгованості з різниці в тарифах становить понад 700 млн грн та суттєво перевищує суму заборгованості, стягнутої рішенням суду у даній справі. Скаржник вважає, що невиконання державою зобов`язань щодо компенсації різниці в тарифах безпосередньо вплинуло на його фінансовий стан та можливість виконання грошових зобов`язань перед позивачем.
Апелянт наголошує, що заборгованість, стягнута рішенням суду у даній справі, належить до категорії заборгованості, яка підпадає під дію Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення». Скаржник зазначає, що КП «Теплоенерго» включене до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а тому, на його думку, при вирішенні питання про відстрочення виконання рішення суд повинен був врахувати особливості правового режиму такої заборгованості та механізми її врегулювання, передбачені спеціальним законодавством.
Скаржник зазначає, що підтверджений уповноваженими органами обсяг заборгованості з різниці в тарифах суттєво перевищує суму заборгованості, стягнуту у даній справі, а тому, на переконання апелянта, після отримання відповідних компенсаційних виплат від держави підприємство матиме можливість виконати судове рішення без застосування заходів примусового виконання. У зв`язку з цим КП «Теплоенерго» вважає, що надання відстрочення на 12 місяців є обґрунтованим та спрямованим на забезпечення реального виконання рішення суду в майбутньому.
Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради зазначає, що підприємство здійснює діяльність в умовах спеціального механізму розподілу коштів, який обмежує можливість самостійного розпорядження отриманими платежами. За твердженням скаржника, значна частина коштів, що надходять від споживачів, автоматично перераховується на користь суб`єктів групи Нафтогаз, у зв`язку з чим підприємство позбавлене можливості акумулювати достатній фінансовий ресурс для одночасного виконання всіх своїх фінансових зобов`язань.
Крім того, скаржник наголошує на наявності у підприємства значного боргового навантаження, пов`язаного з виконанням укладених договорів реструктуризації заборгованості перед НАК «Нафтогаз України», а також інших фінансових зобов`язань, виконання яких є необхідним для забезпечення безперебійного функціонування системи теплопостачання.
Апелянт зазначає, що підприємство одночасно виконує зобов`язання за укладеними договорами реструктуризації заборгованості перед НАК «Нафтогаз України», загальний розмір яких складає декілька мільярдів гривень. На думку скаржника, необхідність одночасного виконання таких зобов`язань та рішення у даній справі створює надмірне фінансове навантаження на підприємство та істотно ускладнює можливість одноразового погашення присудженої суми.
На думку скаржника, суд першої інстанції формально оцінив наведені ним докази та не врахував сукупність обставин, які свідчать про наявність виключних підстав для застосування положень статті 331 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник вважає, що негайне виконання рішення про стягнення 317 201 934,28 грн може істотно ускладнити господарську діяльність підприємства, негативно вплинути на виконання ним функцій із забезпечення населення тепловою енергією та створити ризики для стабільного проходження опалювальних періодів.
Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради вважає, що примусове виконання рішення без надання відстрочення може призвести до істотного погіршення фінансового стану підприємства, ускладнити виконання ним поточних виробничих завдань, здійснення розрахунків за енергоносії та забезпечення належного функціонування об`єктів теплопостачання. У зв`язку з цим апелянт наполягає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки можливим наслідкам негайного виконання рішення для діяльності підприємства та інтересів територіальної громади.
КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради зазначає, що відстрочення виконання рішення строком на 12 місяців забезпечить дотримання балансу інтересів сторін спору, не позбавить позивача права на виконання судового рішення, водночас надасть підприємству можливість стабілізувати свій фінансовий стан та виконати рішення суду без створення загрози для належного надання житлово-комунальних послуг.
Посилаючись на положення статті 331 Господарського процесуального кодексу України, рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013, постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9, а також окремі правові висновки Верховного Суду щодо застосування інституту відстрочення виконання судових рішень, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи в їх сукупності та безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для надання відстрочення виконання рішення.
З огляду на викладене апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення, а тому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відстрочення виконання рішення суду строком на дванадцять місяців.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» подало до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в оскаржуваній частині — без змін.
У поданому відзиві позивач зазначає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення суду. На думку позивача, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та не спростовують встановлених судом обставин.
ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» зазначає, що відстрочення виконання рішення суду є виключним процесуальним заходом, застосування якого можливе лише за наявності належним чином доведених обставин, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання судового рішення. На думку позивача, саме на боржника покладається обов`язок доведення існування таких обставин, тоді як наведені відповідачем аргументи свідчать лише про наявність фінансових труднощів, характерних для діяльності підприємств теплопостачальної галузі.
Позивач наголошує, що складний фінансовий стан суб`єкта господарювання, наявність кредиторської заборгованості, дефіцит обігових коштів або інші фінансові труднощі самі по собі не можуть вважатися безумовними підставами для відстрочення виконання судового рішення. На переконання позивача, здійснення господарської діяльності пов`язане з підприємницьким ризиком, а негативні наслідки такої діяльності не можуть перекладатися на кредитора шляхом тривалого відтермінування виконання рішення суду.
ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заперечує проти доводів апеляційної скарги щодо необхідності врахування особливостей діяльності підприємств теплопостачання та зазначає, що сам по собі соціально важливий характер діяльності відповідача не звільняє його від обов`язку належного виконання договірних зобов`язань та не є самостійною підставою для відстрочення виконання судового рішення.
Позивач також звертає увагу на те, що посилання відповідача на заборгованість населення за послуги теплопостачання, державне регулювання тарифів, наявність невідшкодованої різниці в тарифах, дію воєнного стану та інші економічні фактори не свідчать про існування виняткових обставин саме у даній справі. На думку позивача, зазначені обставини мають загальний характер та стосуються значної кількості теплопостачальних підприємств на території України.
ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заперечує проти доводів апелянта щодо необхідності врахування процедури врегулювання заборгованості, передбаченої Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення». Позивач зазначає, що участь підприємства у процедурі врегулювання заборгованості та його включення до відповідного Реєстру не припиняють існуючого грошового зобов`язання та не позбавляють кредитора права на судовий захист.
Позивач наголошує, що законодавство не містить положень, які б пов`язували факт перебування підприємства у Реєстрі з обов`язком суду надавати відстрочення виконання судового рішення. На переконання позивача, наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду та не можуть бути підставою для обмеження права позивача на своєчасне отримання присуджених коштів.
Позивач також зазначає, що відповідачем не подано належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість виконання рішення суду або існування обставин, що об`єктивно унеможливлюють його виконання. На думку позивача, надані відповідачем фінансові документи підтверджують лише наявність певних фінансових труднощів у діяльності підприємства, однак не доводять критичного фінансового стану боржника чи неможливості виконання судового рішення у встановленому законом порядку.
Крім того, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» зазначає, що доводи відповідача про наявність значної заборгованості держави з компенсації різниці в тарифах мають припущувальний характер, оскільки не підтверджують факту отримання таких коштів у майбутньому та не свідчать про реальну можливість виконання рішення суду після спливу строку відстрочення. На думку позивача, сам по собі розрахунок або визначення розміру різниці в тарифах не гарантує її фактичного відшкодування державою.
Позивач також звертає увагу на те, що відповідач просить надати відстрочення виконання рішення строком на дванадцять місяців, тобто на максимально тривалий період, передбачений процесуальним законом. На переконання позивача, відповідач не навів належних обґрунтувань необхідності саме такого строку відстрочення та не подав жодного реального плану погашення заборгованості після закінчення відповідного строку.
На переконання позивача, відповідач фактично просить відкласти виконання рішення суду на один рік, не надаючи жодних гарантій того, що після спливу цього строку його фінансовий стан покращиться настільки, щоб забезпечити реальне виконання судового рішення. Позивач зазначає, що наведені відповідачем обставини мають тривалий та системний характер, а тому самі по собі не свідчать про можливість усунення причин заборгованості протягом запитуваного строку відстрочення.
ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» наголошує, що під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суд повинен враховувати баланс інтересів сторін спору. Позивач зазначає, що надання відстрочення фактично призведе до відкладення виконання рішення суду про стягнення понад 317 млн грн та безпідставного обмеження майнових прав кредитора, який належним чином виконав свої договірні зобов`язання щодо постачання природного газу.
Крім того, позивач звертає увагу на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на справедливий судовий розгляд, а тому будь-яке відтермінування виконання такого рішення має бути належним чином обґрунтованим та виправданим винятковими обставинами. На думку позивача, відповідач не довів існування таких обставин, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення.
Позивач наголошує, що своєчасне отримання коштів за поставлений природний газ має істотне значення для забезпечення стабільного функціонування ринку природного газу, виконання власних договірних зобов`язань та забезпечення належного фінансування діяльності підприємства. У зв`язку з цим безпідставне відтермінування виконання рішення суду, на думку позивача, порушуватиме справедливий баланс між інтересами сторін спору та фактично покладатиме негативні наслідки фінансових труднощів відповідача на кредитора.
З огляду на викладене ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не спростовують законності й обґрунтованості рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в оскаржуваній частині.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2026 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Андрейчук Л.В. (доповідач), суддів – Вінніков С.В., Висоцький А.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 17.06.2026.
05.06.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в оскаржуваній частині — без змін.
10.06.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 904/7430/25.
11.06.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» надійшла заява про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
У судовому засіданні Центрального апеляційного господарського суду 17.06.2026 здійснено розгляд апеляційної скарги по суті.
За результатами апеляційного перегляду у судовому засіданні 17.06.2026 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у справі.

Встановлені судом обставини справи.

Матеріалами справи встановлено, що 29.08.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» як постачальником та Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради як споживачем укладено договір постачання природного газу № 9771-ТКЕ(24)-03.
За умовами пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався поставити споживачу, який є виробником теплової енергії, природний газ, а споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах договору.
Відповідно до пункту 2.1 договору постачальник передає споживачу замовлений обсяг природного газу у період з вересня 2024 року по 30 квітня 2025 року включно у кількості 174 643,47294 тис. куб. м, з розподілом відповідних обсягів за місяцями.
Договором визначено порядок оформлення передачі природного газу. Зокрема, відповідно до пункту 3.5 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачу у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі природного газу.
Умовами договору також погоджено порядок оплати поставленого природного газу. Відповідно до пункту 5.1 договору споживач здійснює оплату фактично переданого природного газу у такому порядку: 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акта/актів приймання-передачі природного газу — до останнього числа місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено постачання газу; остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ — до 15-го числа включно місяця, наступного за місяцем, у якому споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.
Згідно з пунктом 5.4 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у договорі. Споживач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 договору.
На виконання умов договору позивач у період з вересня 2024 року по квітень 2025 року передав відповідачу природний газ на загальну суму 1 559 911 516, 62 грн. Передача природного газу оформлена актами приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами в електронному вигляді без зауважень.
Відповідач оплату вартості поставленого природного газу здійснив частково. Сума простроченого та несплаченого основного боргу за договором становить 317 201 934, 28 грн.
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» посилалося на те, що КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради порушило умови договору в частині своєчасної та повної оплати поставленого природного газу, у зв`язку з чим просило стягнути з відповідача основний борг у розмірі 317 201 934, 28 грн.
Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначав, що заборгованість КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради як теплопостачальної організації за поставлений природний газ утворилася після 1 червня 2021 року, виникла у період дії воєнного стану та, на його думку, підлягає врегулюванню в порядку і на умовах Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення».
КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради також зазначало, що є підприємством комунальної форми власності, основним видом діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Відповідач вказував, що природний газ за договором використовувався ним не для власного кінцевого споживання, а для виробництва теплової енергії та забезпечення відповідними житлово-комунальними послугами споживачів.
У матеріалах справи наявні доводи відповідача про те, що прострочення виконання грошових зобов`язань перед позивачем зумовлене низькою платіжною дисципліною кінцевих споживачів послуг теплопостачання. Відповідач посилався на звіти про стан розрахунків за послуги теплопостачання за категоріями споживачів, відповідно до яких значну частину дебіторської заборгованості становить заборгованість населення.
Зокрема, відповідач зазначав, що за даними звіту за січень — грудень 2025 року із загальної заборгованості споживачів за послуги теплопостачання у розмірі 2 002 351 114, 19 грн заборгованість населення становила 1 639 545 011, 34 грн, тобто 81,9 %.
КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради також посилалося на те, що з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України № 896 від 31.08.2023, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 812 від 19.07.2022, на теплопостачальні організації, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості та включені до спеціального Реєстру, покладено додаткові обов`язки, пов`язані з особливим режимом розподілу коштів.
За твердженням відповідача, КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради не має можливості самостійно розпоряджатися усіма коштами, які надходять на його рахунки, оскільки 65 % таких надходжень щоденно спрямовуються позивачу, а залишку, на думку відповідача, недостатньо для покриття основних потреб підприємства.
Відповідач також вказував, що 29.07.2022 набрав чинності Закон України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання протягом дії воєнного стану та подальшого відновлення», яким запроваджено мораторій на підвищення тарифів на теплову енергію для населення під час дії воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
У зв`язку з цим КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради зазначало, що позбавлене можливості встановити економічно обґрунтований тариф на теплопостачання, а невідшкодована державою різниця в тарифах впливає на фінансовий стан підприємства та його здатність своєчасно розраховуватися за природний газ.
Матеріали справи містять посилання відповідача на протоколи територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Дніпропетровської обласної державної адміністрації та довідку начальника планово-економічного відділу КП «Теплоенерго», якими, за твердженням відповідача, підтверджується значний обсяг заборгованості з різниці в тарифах.
Матеріалами справи також підтверджується, що КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради включене до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення». На зазначену обставину відповідач посилався як на одну з підстав для відстрочення виконання рішення суду.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що сукупна сума заборгованості з різниці в тарифах становить 1 235 080 000 грн, а в апеляційній скарзі посилався на заборгованість з різниці в тарифах у розмірі понад 701 млн грн. Такі обставини відповідач використовував як обґрунтування того, що стягнута рішенням суду заборгованість могла б бути погашена за рахунок відповідних компенсаційних механізмів.
Позивач, заперечуючи проти наведених доводів, зазначав, що чинне законодавство не позбавляє його права на судовий захист та не виключає можливості стягнення заборгованості у судовому порядку. Позивач також вказував, що механізм взаєморозрахунків за рахунок субвенції фактично був урегульований для відповідних бюджетних періодів, а укладення договору про організацію взаєморозрахунків щодо спірної заборгованості матеріалами справи не підтверджено.
Під час розгляду справи відповідач не заперечував факту укладення договору постачання природного газу, факту поставки природного газу позивачем та розміру основної заборгованості, заявленої до стягнення. Заперечення відповідача стосувалися переважно порядку врегулювання такої заборгованості та необхідності відстрочення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Крім заперечень проти позову, КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради просило суд у разі задоволення позовних вимог відстрочити виконання рішення строком на 12 місяців.
Заява про відстрочення виконання рішення мотивована посиланнями відповідача на специфіку діяльності підприємства, значну дебіторську заборгованість споживачів за послуги теплопостачання, невідшкодовану різницю в тарифах, дію воєнного стану, мораторій на підвищення тарифів, спеціальний режим розподілу коштів, наявність інших фінансових зобов`язань, у тому числі за договорами реструктуризації перед НАК «Нафтогаз України», а також ризики негативного впливу негайного виконання рішення на стабільність роботи підприємства.
В обґрунтування заяви про відстрочення виконання рішення відповідач також посилався на наявність укладених договорів реструктуризації заборгованості перед НАК «Нафтогаз України», виконання яких потребує значних фінансових витрат. За твердженням відповідача, сукупний розмір відповідних зобов`язань перевищує декілька мільярдів гривень.
Відповідач посилався на те, що одномоментне стягнення 317 201 934, 28 грн може призвести до істотного погіршення фінансового стану підприємства та ускладнити виконання ним функцій із забезпечення населення тепловою енергією. Також відповідач зазначав, що відстрочення виконання рішення не змінює природи заборгованості та не означає відмову від виконання рішення, а лише впливає на порядок його примусового виконання.
Позивач заперечував проти надання відстрочення виконання рішення. ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» зазначало, що відповідач не довів наявності виключних обставин, які б істотно ускладнювали або робили неможливим виконання судового рішення.
Заперечуючи проти задоволення відповідної заяви, позивач зазначав, що наведені відповідачем обставини є типовими для значної кількості теплопостачальних підприємств та не мають виняткового характеру. Також позивач звертав увагу на відсутність належних доказів того, що після спливу одного року відповідач матиме реальну можливість виконати рішення суду в повному обсязі.
Позивач також звертав увагу, що відповідач не надав доказів відсутності у нього майна, за рахунок якого можливе погашення заборгованості, не довів реальної загрози банкрутства та не обґрунтував, чому саме після спливу одного року він матиме можливість виконати рішення суду.
Окрім того, позивач зазначав, що відповідач є юридичною особою, самостійно здійснює господарську діяльність, приймає на себе договірні зобов`язання та відповідно до закону відповідає за їх невиконання. Позивач посилався на те, що збитковість діяльності, кредиторська заборгованість та складний фінансовий стан не є самостійними та достатніми підставами для відстрочення виконання судового рішення.
Матеріалами справи також встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 позов ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» задоволено повністю, стягнуто з КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради основний борг у розмірі 317 201 934,28 грн та судовий збір у розмірі 847 840 грн.
Цим же рішенням у задоволенні заяви КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про відстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців відмовлено.
Предметом апеляційного перегляду у даній справі є виключно законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в частині відмови у задоволенні заяви КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про відстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців. Висновки місцевого господарського суду щодо наявності та розміру заборгованості, а також щодо задоволення позовних вимог про її стягнення сторонами не оскаржуються.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї.
За змістом частини четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги лише у випадку встановлення під час розгляду справи порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.
У цій справі апеляційна скарга Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради подана не на рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору по суті позовних вимог, а виключно на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в частині відмови у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців.
Таким чином, предметом апеляційного перегляду є не питання наявності або відсутності заборгованості відповідача перед позивачем за договором постачання природного газу № 9771-ТКЕ(24)-03 від 29.08.2024, не правильність визначення її розміру та не законність задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу, а виключно законність і обґрунтованість висновку місцевого господарського суду про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення суду.
Висновки суду першої інстанції щодо стягнення з КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» основного боргу у розмірі 317 201 934,28 грн та судового збору у розмірі 847 840 грн сторонами не оскаржуються, у зв`язку з чим не є предметом самостійної перевірки суду апеляційної інстанції.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, оцінивши встановлені судом першої інстанції обставини, наявні у справі докази, доводи апелянта та заперечення позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця у випадках, встановлених законом, — встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Частиною третьою статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставою для встановлення або зміни способу чи порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
За змістом частини четвертої статті 331 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору, щодо фізичної особи — тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Відповідно до частини п`ятої статті 331 Господарського процесуального кодексу України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що відстрочення виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Таке право реалізується судом не автоматично за наявності будь-яких фінансових труднощів боржника, а лише за умови доведення заявником конкретних обставин, які є винятковими за своїм характером, об`єктивно істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк чи встановленим способом.
Посилання апелянта на те, що суд має широкі дискреційні повноваження під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення, не спростовує висновків суду першої інстанції. Дискреція суду у застосуванні статті 331 Господарського процесуального кодексу України не є необмеженою та реалізується лише за наявності доведених заявником обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Отже, саме по собі існування у суду права надати відстрочення не означає обов`язку застосувати такий захід у кожному випадку, коли боржник посилається на складне фінансове становище чи специфіку своєї діяльності.
При цьому обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення, покладається саме на особу, яка звертається з відповідною заявою. Такий підхід узгоджується із загальними засадами змагальності сторін, закріпленими у статтях 13, 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, за якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Вирішуючи питання про надання відстрочення, суд повинен забезпечити баланс інтересів обох сторін: з одного боку — врахувати обставини, на які посилається боржник, а з іншого — не допустити невиправданого та непропорційного обмеження права стягувача на своєчасне виконання судового рішення.
Зазначений підхід відповідає правовій природі судового рішення як обов`язкового до виконання акта правосуддя. Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України. Обов`язковість судового рішення охоплює не лише формальне визнання встановленого ним права, а й реальну можливість його виконання.
У рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013 зазначено, що розстрочка виконання рішення має ґрунтуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача та боржника. Конституційний Суд України також виходив із того, що підставою для застосування відповідного процесуального механізму є наявність об`єктивних обставин, які ускладнюють або роблять неможливим виконання судового рішення.
У практиці Верховного Суду також послідовно зазначається, що відстрочення або розстрочення виконання рішення є правом суду, яке застосовується у виняткових випадках за наявності доведених обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Зокрема, у постановах Верховного Суду, на які посилаються сторони та які враховуються судами під час застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України, звертається увага на необхідність оцінки матеріальних інтересів сторін, фінансового стану боржника, ступеня його вини у виникненні спору, наявності загрози банкрутства, відсутності коштів на рахунках і майна, на яке можливо звернути стягнення, а також інших конкретних обставин справи.
Разом із тим сам по собі складний фінансовий стан юридичної особи, наявність кредиторської заборгованості, дефіцит обігових коштів, збитковість діяльності або економічні труднощі не є безумовною підставою для відстрочення виконання судового рішення. Такі обставини мають бути належним чином підтверджені, оцінені в сукупності з іншими доказами та повинні свідчити саме про істотне ускладнення або неможливість виконання рішення, а не лише про небажаність або фінансову обтяжливість його виконання для боржника.
Колегія суддів враховує, що КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради просить відстрочити виконання рішення строком на 12 місяців, тобто фактично на максимально можливий строк, передбачений частиною п`ятою статті 331 Господарського процесуального кодексу України. З огляду на це заявник повинен був довести не лише наявність складного фінансового становища, а й необхідність саме такого тривалого строку відстрочення, а також реальну можливість виконання рішення після його спливу.
Як вбачається з матеріалів справи, заяву про відстрочення виконання рішення КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради обґрунтовувало посиланнями на особливості своєї діяльності як теплопостачального підприємства, значну дебіторську заборгованість споживачів за послуги теплопостачання, невідшкодовану різницю в тарифах, дію воєнного стану, мораторій на підвищення тарифів для населення, спеціальний режим розподілу коштів, значне боргове навантаження за іншими зобов`язаннями, а також можливі негативні наслідки негайного виконання рішення для стабільності роботи підприємства.
Насамперед колегія суддів оцінює доводи апелянта про те, що КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є комунальним підприємством, яке здійснює соціально важливу діяльність із забезпечення населення тепловою енергією, а тому негайне виконання рішення може негативно вплинути на стабільність надання житлово-комунальних послуг.
Колегія суддів не заперечує, що діяльність підприємств теплопостачання має суспільно значущий характер, а належне функціонування таких підприємств є важливим для забезпечення життєдіяльності територіальних громад, особливо під час воєнного стану та опалювальних періодів.
Водночас сам по собі комунальний статус підприємства та соціальна важливість його діяльності не звільняють боржника від обов`язку виконувати договірні зобов`язання та не є самостійною підставою для відстрочення виконання судового рішення. Процесуальний закон не передбачає автоматичного надання відстрочення виконання рішення юридичним особам лише з огляду на вид їх діяльності, форму власності або суспільне значення послуг, які вони надають.
Більше того, позивач у цій справі також є суб`єктом господарювання, який здійснив постачання природного газу, тобто виконав своє договірне зобов`язання, і має право на отримання оплати за поставлений енергоресурс. Таким чином, баланс інтересів у цій справі не може оцінюватися виключно через призму інтересів боржника. Суд повинен враховувати також майновий інтерес кредитора, його право на своєчасне отримання присуджених коштів та необхідність забезпечення стабільності розрахунків на ринку природного газу.
Доводи апелянта про те, що природний газ використовувався ним не для власного кінцевого споживання, а для виробництва теплової енергії, також не змінюють висновку суду. За договором постачання природного газу саме КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є стороною грошового зобов`язання перед ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг». Використання отриманого природного газу у подальшій господарській діяльності підприємства не припиняє його обов`язку оплатити поставлений товар у строки та порядку, погоджені сторонами.
Стосовно доводів скаржника про відсутність його вини у виникненні заборгованості колегія суддів зазначає таке.
Частина четверта статті 331 Господарського процесуального кодексу України дійсно передбачає, що під час вирішення питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення суд враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору. Разом із тим врахування ступеня вини не означає, що наявність зовнішніх економічних чинників автоматично свідчить про відсутність підстав для виконання рішення або про обов`язок суду надати відстрочення.
Боржник як юридична особа самостійно бере участь у господарському обороті, укладає договори, приймає на себе грошові зобов`язання та несе ризики, пов`язані з організацією власної діяльності. Відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Тому посилання на складність діяльності підприємства, особливості розрахунків з кінцевими споживачами або залежність від платежів населення не усувають самого обов`язку боржника виконати судове рішення.
Апелянт зазначає, що основною причиною несвоєчасної оплати природного газу є значна заборгованість населення та інших споживачів за послуги теплопостачання. Зокрема, у матеріалах справи містяться посилання відповідача на звіти про стан розрахунків за послуги теплопостачання, відповідно до яких значна частина дебіторської заборгованості припадає на категорію «населення».
Колегія суддів враховує наявність таких обставин, однак зазначає, що дебіторська заборгованість споживачів перед боржником не є тотожною неможливості виконання судового рішення. Наявність заборгованості третіх осіб перед відповідачем може характеризувати фінансовий стан підприємства, однак сама по собі не доводить відсутності у боржника коштів, майна або інших джерел для виконання рішення, а також не підтверджує, що примусове виконання рішення є об`єктивно неможливим.
Так само сама лише значна сума дебіторської заборгованості не підтверджує, що після спливу запитуваного строку відстрочення, 12 місяців, така заборгованість буде погашена, а відповідач отримає достатні кошти для повного виконання рішення суду. Заявник не подав суду реального, обґрунтованого та підтвердженого доказами плану погашення присудженої суми після спливу строку відстрочення, не довів джерел такого погашення та не підтвердив, що саме відстрочення на один рік забезпечить фактичне виконання рішення у майбутньому.
Щодо доводів апелянта про дію воєнного стану та наслідки збройної агресії російської федерації проти України колегія суддів зазначає, що такі обставини є загальновідомими і безумовно впливають на економічну ситуацію в державі та діяльність багатьох суб`єктів господарювання.
Разом із тим воєнний стан як загальний правовий режим сам по собі не є безумовною підставою для відстрочення виконання кожного судового рішення. Для застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України заявник повинен довести конкретний вплив відповідних обставин саме на можливість виконання конкретного судового рішення у конкретній справі.
Апелянт посилається на погіршення платіжної дисципліни споживачів, збільшення витрат на забезпечення виробничої діяльності, загальні економічні складнощі, обумовлені воєнним станом. Проте зазначені доводи мають загальний характер і не підтверджують наявності саме виняткових обставин, які об`єктивно унеможливлюють виконання рішення про стягнення заборгованості. Крім того, такі обставини стосуються не лише відповідача, а й інших учасників господарського обороту, зокрема позивача, який також здійснює діяльність у період воєнного стану та несе пов`язані з цим ризики.
Колегія суддів також оцінює доводи апелянта про встановлений законом мораторій на підвищення тарифів на теплову енергію для населення та неможливість формування економічно обґрунтованого тарифу.
Зазначені обставини дійсно можуть впливати на фінансовий стан підприємства теплопостачання. Водночас вони не є новими, раптовими чи індивідуальними саме для відповідача обставинами, які виникли після ухвалення рішення та об`єктивно унеможливлюють його виконання. Мораторій на підвищення тарифів є елементом загального державного регулювання відповідної сфери та стосується всіх суб`єктів, на яких поширюється дія відповідного законодавства.
При цьому апелянт не довів, що саме внаслідок дії мораторію на підвищення тарифів він позбавлений будь-якої можливості виконувати рішення суду або що виконання рішення унеможливлюється повністю. Посилання на неможливість встановлення економічно обґрунтованого тарифу характеризує загальний економічний стан галузі, однак не підтверджує наявності виняткових обставин, достатніх для відстрочення виконання рішення на максимальний строк.
Щодо доводів КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про існування заборгованості держави з компенсації різниці в тарифах колегія суддів зазначає таке.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач посилався на значний обсяг заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений, за його твердженням, територіальними комісіями. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав про сукупну суму заборгованості з різниці в тарифах у розмірі 1 235 080 000 грн, а в апеляційній скарзі посилався на суму понад 701 млн грн.
Колегія суддів враховує ці доводи, однак зазначає, що наявність розрахунку або підтвердження обсягу різниці в тарифах не є тотожною фактичному надходженню коштів на рахунки підприємства. Відповідач не довів, що протягом запитуваного строку відстрочення держава фактично здійснить відповідні компенсаційні виплати, що такі виплати будуть спрямовані саме на погашення заборгованості, стягнутої у даній справі, та що їх розмір буде достатнім для повного виконання рішення суду.
Таким чином, посилання апелянта на можливе майбутнє отримання компенсації різниці в тарифах має припущувальний характер. Відстрочення виконання судового рішення не може ґрунтуватися лише на очікуванні можливого отримання коштів у майбутньому без належних доказів реальності, строків та джерел такого надходження.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що положення Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» не позбавляють позивача права на судовий захист і не виключають можливості судового стягнення заборгованості. Сам по собі факт того, що відповідна заборгованість може підпадати під спеціальні механізми врегулювання, не означає автоматичного обов`язку суду відстрочити виконання рішення.
Апелянт також посилається на те, що КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради включене до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону № 1730.
Колегія суддів зазначає, що перебування підприємства у такому Реєстрі може мати значення для застосування передбачених спеціальним законом механізмів врегулювання заборгованості, однак не є самостійною процесуальною підставою для відстрочення виконання судового рішення у порядку статті 331 Господарського процесуального кодексу України. Закон не встановлює презумпції наявності виняткових обставин для відстрочення виконання рішення лише у зв`язку з включенням боржника до відповідного Реєстру.
З огляду на це доводи апелянта про спеціальний правовий режим заборгованості та участь у процедурі її врегулювання не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність доведених підстав для відстрочення виконання рішення суду на 12 місяців.
Щодо доводів апелянта про спеціальний механізм розподілу коштів та обмеження можливості самостійного розпорядження грошовими надходженнями колегія суддів зазначає таке.
Відповідач посилається на те, що після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 896 від 31.08.2023 значна частина коштів, які надходять на його рахунки, автоматично спрямовується на користь позивача або суб`єктів групи Нафтогаз, унаслідок чого підприємство не має можливості вільно розпоряджатися всіма своїми надходженнями.
Колегія суддів враховує наявність спеціального порядку розподілу коштів у сфері теплопостачання, однак зазначає, що такий порядок сам по собі не свідчить про неможливість виконання судового рішення. Навпаки, із доводів самого апелянта вбачається, що певна частина коштів уже спрямовується на погашення заборгованості перед позивачем або пов`язаними з ним суб`єктами. Це свідчить не про повну неможливість виконання грошового зобов`язання, а про наявність встановленого державою механізму поступового спрямування коштів на розрахунки за енергоносії.
Крім того, відповідач не довів, що спеціальний режим розподілу коштів повністю унеможливлює виконання рішення суду або виключає можливість вчинення дій, спрямованих на погашення присудженої заборгованості. Також відповідач не надав доказів того, що після спливу строку відстрочення відповідні обмеження припинять свою дію або фінансовий стан підприємства зміниться настільки, що виконання рішення стане можливим у повному обсязі.
Щодо доводів апелянта про наявність значного боргового навантаження, у тому числі за договорами реструктуризації перед НАК «Нафтогаз України», колегія суддів зазначає таке.
Наявність у боржника інших фінансових зобов`язань може враховуватися судом під час оцінки його фінансового стану, однак не може бути безумовною підставою для відстрочення виконання рішення на користь одного з кредиторів. Інакше кожен боржник, який має значну кредиторську заборгованість перед іншими особами, міг би вимагати відстрочення виконання рішення, фактично перекладаючи ризики власної господарської діяльності на кредитора, який отримав судове рішення на свою користь.
Відповідач не довів, що наявність договорів реструктуризації або інших зобов`язань об`єктивно унеможливлює виконання рішення у даній справі. Також не доведено, що саме відстрочення виконання рішення на 12 місяців забезпечить баланс інтересів сторін і сприятиме реальному виконанню рішення після спливу цього строку.
Колегія суддів також враховує, що у справі відсутні належні докази наявності відкритої справи про банкрутство відповідача, реальної та безпосередньої загрози припинення його діяльності, повної відсутності коштів на всіх рахунках, відсутності майна, за рахунок якого може здійснюватися виконання рішення, або інших обставин, які у практиці застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України можуть свідчити про винятковість випадку.
Наведені відповідачем обставини у своїй сукупності свідчать про складне фінансове становище підприємства, наявність значного боргового навантаження та об`єктивні проблеми функціонування теплопостачальної галузі в умовах воєнного стану. Однак вони не доводять неможливості виконання рішення суду та не підтверджують існування саме таких виняткових обставин, які б виправдовували відстрочення виконання рішення на один рік.
Окремо колегія суддів звертає увагу на довід апелянта про те, що відстрочення виконання рішення не позбавить позивача права на його виконання, а лише відтермінує момент примусового виконання.
З таким доводом не можна погодитися у запропонованому апелянтом обсязі. Відстрочення виконання рішення суду на 12 місяців фактично позбавляє кредитора можливості протягом року ініціювати або продовжувати ефективне примусове виконання рішення щодо стягнення значної суми заборгованості. Таке втручання у право стягувача може бути виправданим лише за наявності переконливих, доведених і виняткових обставин, яких у даній справі відповідач не довів.
Надання відстрочення виконання рішення не може використовуватися як спосіб фактичного перенесення строку виконання грошового зобов`язання лише через фінансові труднощі боржника. Такий підхід порушував би принцип обов`язковості судового рішення та створював би непропорційне обмеження прав стягувача.
Колегія суддів також враховує, що відповідач просить відстрочити виконання рішення саме на 12 місяців, однак не надав обґрунтованих розрахунків, які б підтверджували необхідність саме такого строку та реальність виконання рішення після його завершення. У заяві та апеляційній скарзі не наведено конкретного графіка погашення боргу, джерел майбутнього фінансування, підтверджених строків отримання компенсації різниці в тарифах або інших документально підтверджених обставин, які б свідчили про те, що після спливу одного року рішення буде виконано.
Відсутність реального плану виконання рішення після завершення строку відстрочення є істотною обставиною, оскільки відстрочення не повинно перетворюватися на невизначене у часі відкладення виконання судового рішення без переконливого прогнозу його реального виконання в майбутньому.
При цьому колегія суддів зазначає, що складний фінансовий стан боржника може бути врахований судом лише у поєднанні з іншими винятковими та належно підтвердженими обставинами. У цій справі відповідач не довів, що негайне виконання рішення неминуче призведе до припинення теплопостачання, зупинення діяльності підприємства, банкрутства, неможливості виплати заробітної плати або інших наслідків такого рівня, які б виправдовували відстрочення виконання рішення на максимальний строк.
Доводи апелянта про можливі негативні наслідки для проходження опалювального періоду також мають загальний і припущувальний характер. Вони не підтверджені конкретними доказами того, що саме виконання рішення у цій справі, а не загальний фінансовий стан підприємства чи системні проблеми галузі, створить безпосередню загрозу стабільному теплопостачанню.
Колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції належно оцінив доводи відповідача щодо особливостей його фінансового стану, специфіки діяльності, наявності дебіторської та кредиторської заборгованості, невідшкодованої різниці в тарифах, дії воєнного стану та спеціального режиму розподілу коштів, однак обґрунтовано дійшов висновку про те, що такі обставини не є достатніми для застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України.
Суд першої інстанції також правильно врахував, що виконання судового рішення є складовою права на справедливий судовий розгляд. Відтермінування виконання рішення суду без належних підстав суперечило б принципу правової визначеності та обов`язковості судового рішення.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про формальний підхід місцевого господарського суду до оцінки доказів. Із мотивувальної частини рішення вбачається, що суд першої інстанції розглянув доводи відповідача, навів положення статті 331 Господарського процесуального кодексу України, врахував критерії, які мають значення для вирішення питання про відстрочення виконання рішення, та дійшов висновку про відсутність доведених виняткових обставин.
Сам факт незгоди апелянта з оцінкою доказів і правовим висновком суду не свідчить про неповне з`ясування обставин справи або неправильне застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України.
Колегія суддів також звертає увагу, що у цій справі відповідач фактично не оспорює наявність заборгованості за поставлений природний газ та її розмір у межах апеляційного перегляду. Його доводи спрямовані виключно на доведення необхідності відтермінування виконання рішення. Однак у разі відсутності спору щодо самого боргу та за відсутності доведених виняткових обставин для відстрочення виконання рішення перевага має надаватися принципу обов`язковості судового рішення та праву кредитора на своєчасне виконання.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апелянт не довів наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 або роблять його неможливим у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України.
Обставини, на які посилається КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, були враховані судом першої інстанції, однак обґрунтовано не визнані такими, що мають винятковий характер і виправдовують відстрочення виконання рішення на 12 місяців.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Дніпропетровської області про відмову у задоволенні заяви КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про відстрочення виконання рішення суду, оскільки такий висновок відповідає встановленим обставинам справи, положенням статті 331 Господарського процесуального кодексу України та принципу забезпечення балансу інтересів сторін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні у достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від суду надання детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг мотивування судового рішення може бути різним залежно від характеру рішення та конкретних обставин справи, а питання достатності мотивування оцінюється з урахуванням особливостей кожної окремої справи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, колегія суддів виходить з того, що апелянту надано відповідь на всі істотні питання, які мають значення для правильного вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду, зокрема щодо правової природи відстрочення виконання судового рішення, умов застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України, соціального характеру діяльності відповідача, впливу воєнного стану, наявності дебіторської заборгованості споживачів, невідшкодованої різниці в тарифах, участі підприємства у процедурі врегулювання заборгованості, спеціального режиму розподілу коштів, боргового навантаження підприємства, а також необхідності забезпечення балансу інтересів боржника та стягувача.
Колегія суддів встановила, що доводи апелянта про складний фінансовий стан КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, соціальну значущість діяльності підприємства, заборгованість населення за послуги теплопостачання, дію воєнного стану, мораторій на підвищення тарифів, невідшкодовану різницю в тарифах, спеціальний режим розподілу коштів та наявність інших фінансових зобов`язань були предметом оцінки суду першої інстанції та не спростовують висновку про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення суду.
Зазначені апелянтом обставини у своїй сукупності свідчать про наявність фінансових труднощів у діяльності підприємства та системних проблем функціонування сфери теплопостачання в умовах воєнного стану, однак не доводять існування виняткових обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відстрочення виконання рішення є правом суду, а не його обов`язком, і може застосовуватися лише за наявності належно доведених обставин, які мають винятковий характер. Саме по собі посилання боржника на складний фінансовий стан, значну дебіторську та кредиторську заборгованість, особливості державного регулювання тарифів або специфіку господарської діяльності не є достатньою підставою для відстрочення виконання судового рішення.
Апелянт не довів, що негайне виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 об`єктивно унеможливить діяльність підприємства, призведе до припинення теплопостачання, банкрутства боржника або інших наслідків такого рівня, які б виправдовували відстрочення виконання рішення на максимальний строк, передбачений процесуальним законом.
Крім того, КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради не надало належного обґрунтування необхідності відстрочення виконання рішення саме на 12 місяців, не подало реального плану погашення присудженої заборгованості після спливу строку відстрочення та не довело, що після завершення такого строку матиме реальну можливість виконати судове рішення у повному обсязі.
Колегія суддів також враховує, що стягнута рішенням суду заборгованість за поставлений природний газ у межах апеляційного перегляду не оспорюється, а позивач, який виконав свої договірні зобов`язання, має право на своєчасне отримання присуджених коштів. Надання відстрочення виконання рішення на один рік за відсутності доведених виняткових обставин призвело б до непропорційного обмеження права стягувача на виконання судового рішення та порушення справедливого балансу інтересів сторін.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з правовою оцінкою суду першої інстанції та повторення обставин, які вже були предметом розгляду місцевого господарського суду, однак не спростовують висновку про відсутність правових підстав для відстрочення виконання рішення суду.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 в оскаржуваній частині, колегія суддів встановила, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду, з наданням належної оцінки доводам учасників справи та поданим доказам.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 в оскаржуваній частині — в частині відмови у задоволенні заяви Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про відстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців — підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на сторону, апеляційна скарга якої залишена без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та залишення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 в оскаржуваній частині без змін, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284, 331 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 в оскаржуваній частині — залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2026 у справі № 904/7430/25 в оскаржуваній частині — залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 17.06.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков 

Суддя  А.М. Висоцький