Справа № 346/3352/24 
Провадження № 22-ц/4808/893/26 
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів Девляшевського В.А., Баркова В.М., 
секретаря Петріва Д.Б.,
з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, Коломийської міської ради Максим`юк В.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі Коломийської міської ради на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею П`ятковським В.І 02 липня 2024 року у м. Коломия Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог:
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач 04 листопада 2019 року уклав з відповідачем попередній договір купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею- 95,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначає, що свої зобов`язання за вказаним договором виконав та оплатив відповідачу визначену договором вартість нерухомого майна, що підтверджується його письмовою розпискою. Відповідач свої зобов`язання не виконав, а, отримавши грошові кошти, ухиляється від нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу, чим порушує права та інтереси позивача. 
З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово телефонував відповідачу, проте той ігнорує його вимоги, на зв`язок не виходить.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю загальною площею 95. 1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст оскаржуваного рішення:
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 липня 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Суд визнав за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю загальною площею 95,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги:
Апелянт Коломийська міська рада є особою, що не брала участь у даній справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, тому вона подала апеляційну скаргу. 
Вважає, що рішення ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, а також без залучення до участі у справі особи, права та інтереси якої безпосередньо зачіпаються оскаржуваним рішенням, а саме Коломийської міської ради як власника земельної ділянки комунальної форми власності.
Суд першої інстанції визнав за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю площею 95,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, як встановлено Коломийською міською радою під час виконання протокольного доручення міського голови від 19 березня 2026 року, на вказаній земельній ділянці фактично відсутній будь-який об`єкт нерухомого майна, який би відповідав ознакам капітальної будівлі. На цій земельній ділянці розташовані лише тимчасові споруди (малі архітектурні форми), для яких раніше видавалися паспорти прив`язки для здійснення підприємницької діяльності.
Коломийська міська рада наголошує, що жодних дозвільних документів на будівництво нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 не видавалося. Управлінням містобудування міської ради не надавалися містобудівні умови та обмеження, не видавався будівельний паспорт забудови земельної ділянки, не присвоювалася адреса об`єкту нерухомості, а відділом державного архітектурно-будівельного контролю не реєструвалися документи, які б надавали право на виконання будівельних робіт чи підтверджували введення об`єкта в експлуатацію. Водночас на ім`я ОСОБА_1 видавалися лише паспорти прив`язки тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у комплексі тимчасових споруд навпроти ТЦ «Гетьман».
Відповідно до статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда є одноповерховою спорудою, яка виготовляється з полегшених конструкцій, встановлюється тимчасово та без улаштування фундаменту. Такі споруди не є нерухомим майном у розумінні цивільного законодавства. Крім того, частина четверта статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прямо передбачає, що речові права на малі архітектурні форми та тимчасові споруди не підлягають державній реєстрації. Проте, суд першої інстанції визнав право власності на об`єкт нерухомості, фактичне існування якого не було підтверджене належними та допустимими доказами. При ухваленні рішення суд послався на договір купівлі-продажу, акт приймання-передачі, розписку та технічний паспорт, однак не встановив чи існував взагалі об`єкт нерухомого майна як такий. Суд не дослідив жодного правовстановлюючого документа, який би підтверджував виникнення у ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно. У матеріалах справи відсутні будь-які документи про будівництво, введення об`єкта в експлуатацію чи реєстрацію права власності попереднього власника.
Коломийська міська рада у апеляційній скарзі звернула увагу на істотні процесуальні порушення під час розгляду справи. Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у справі фактично постановлено лише ухвалу про відкриття провадження від 19 червня 2024 року та вже 02 липня 2024 року ухвалено рішення по суті спору. При цьому відсутня ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Це вказує на формальний та поверхневий розгляд справи судом, без належного дослідження доказів та встановлення всіх фактичних обставин справи.
Суд першої інстанції розглянув справу без залучення Коломийської міської ради, хоча саме міська рада є власником земельної ділянки, на якій знаходиться спірний об`єкт нерухомості. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України всі землі в межах населених пунктів, які не перебувають у приватній чи державній власності, є землями комунальної власності територіальної громади. Таким чином, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста Коломиї.
Визнання права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці комунальної власності, безпосередньо зачіпає права та інтереси Коломийської міської ради.
Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, перехід права власності на будівлю тягне за собою виникнення у власника права на оформлення прав на земельну ділянку, на якій вона розміщена.
Отже, державна реєстрація права власності на фактично відсутній об`єкт нерухомості може створити юридичні підстави для подальшого набуття права користування або права власності на земельну ділянку комунальної власності, що перебуває у розпорядженні міської ради.
Коломийська міська рада зазначає, що лише після звернення ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у грудні 2025 року їй стало відомо про існування зареєстрованого права власності на спірний об`єкт. Під час розгляду цього питання депутатами міської ради виникли сумніви щодо законності виникнення такого права, після чого міським головою надано протокольне доручення перевірити відповідні обставини.
У результаті проведеної перевірки встановлено відсутність будь-яких ознак існування нерухомого майна та виявлено, що на земельній ділянці знаходяться виключно тимчасові споруди. Саме після цього Коломийська міська рада дізналася про порушення своїх прав та інтересів і отримала можливість звернутися з апеляційною скаргою.
З огляду на наведене Коломийська міська рада вважає, що рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 липня 2024 року підлягає скасуванню у повному обсязі, оскільки судом першої інстанції не з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, які суд визнав встановленими, допущено істотні порушення норм процесуального права, ухвалено рішення щодо прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі у справі та неправильно застосовано норми матеріального права.
Позиція інших учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву  на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду:
Представник особи, яка подала апеляційну скаргу Коломийської міської ради ОСОБА_3  у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила суд цю скаргу задовольнити з мотивів, викладених у ній. 
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися.
Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення учасників справи про день, місце та час розгляду справи. 
Позивач ОСОБА_1 двічі подавав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою. Поштова кореспонденція, яка направлялася відповідачу ОСОБА_4 за вказаною у позовній заяві адресою повертається суду у зв`язку із відсутністю адресата.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представника особи, що подала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Фактичні обставини справи:
Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04 листопада 2019 року укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлової будівлі АДРЕСА_2 і складається із п`яти приміщень та санвузла. Загальна площа будівлі 95,1 кв.м. У п. 3 цього договору зазначено, що згідно даних технічного паспорту виданого комунальним підприємством "Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" вартість відчужуваної квартири становить 111 001 грн (а.с. 8-9). 
У тексті договору продавець ( ОСОБА_2 ) вказав, що є власником нежитлової будівлі, не має обмежень щодо свого розпорядження нежитловою будівлею, нікому іншому вона не продана, не надана в іпотеку, не передана в оренду, не є предметом обтяження, не перебуває у податковій заставі чи під забороною, не є предметом судового розгляду, не внесена до статутного капіталу юридичних осіб, у ній не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи. Будівля перебуває у належному технічному стані, прихованих дефектів, недоліків, самовільних перепланувань у ній немає, та є придатною для використання за призначенням. 
Продаж нежитлової будівлі вчинено за 271 269 грн, які продавець отримав в повному обсязі від покупця до моменту підписання цього договору (п.6 договору купівлі-продажу).
Відповідно до підписаного сторонами акту приймання-передачі нежитлової будівлі №1 від 04 листопада 2019 року продавець (відповідач ОСОБА_2 ) передав, а покупець (позивач ОСОБА_1 ) отримав нежитлову будівлю АДРЕСА_3 (надалі-квартира), та ключі від нежитлової будівлі (а.с. 10).
Згідно долученої до матеріалів справи оригіналу розписки ОСОБА_2 04 листопада 2019 року він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 271 276 грн за продаж нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).
Технічний паспорт на громадський будинок (нежитлову будівлю по АДРЕСА_4 ,, складений 15.03.2017 року ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», у якому власником зазначений ОСОБА_2 , у хронологічному порядку передує договору купілі-продажу та акту приймання-передачі нежитлової будівлі. (а.с.12-15).
Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд:
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
При цьому зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 статті 203 ЦК України )
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 ст. 220 ЦК України).
Порядок укладення попереднього договору передбачений положеннями ст.635 ЦК України. 
Звертаючись до суду, позивач вказав, що 04 листопада 2019 року укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 . Отже, оскільки ОСОБА_2 отримав гроші від позивача за предмет договору і ухиляться від нотаріального оформлення угоди, то позивач вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права.
Відповідач визнав позовні вимоги, про що свідчить його заява (а.с.22).
Частиною 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Задовольняючи позов, суд не перевірив наявність у відповідача права власності на спірний об`єкт та його повноважень на відчуження цього об`єкта. Єдиною підставою для такого висновку суду став зміст попереднього договору, в якому відповідач самостійно зазначив, що є власником майна. Проте така заява не є належним доказом у розумінні процесуального закону. Отже, суд визнав право власності за позивачем на нежитлову будівлю без встановлення однієї з основоположних обставин спору - належності спірного майна відповідачу на праві власності.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.
В апеляційній скарзі представник Коломийської міської ради зазначає, що за адресою м.Коломия, проспект Грушевського, 92-Д, Івано-Франківська область крім тимчасової споруди - малої архітектурної форми, на яку міською радою видавалися паспорти прив`язки і реальне розташування підтверджується фотознімками земельної ділянки, відсутні будь-які об`єкти нерухомості. 19 березня 2026 року посадовими особами місцевого самоврядування виявлено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 неіснуючого об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці Коломийської міської ради. 
Згідно з статтею 134 Земельного Кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Передача в суборенду земельних ділянок державної власності, які орендуються акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, у постійному користуванні якого перебували такі земельні ділянки, здійснюється виключно на земельних торгах. 
Цією ж нормою регламентовано, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Отже, спірне майно на підставі оскарженого рішення суду перебуває у власності позивача, який згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстрував таке право 07.11.2024 року і об`єкту нерухомого майна привоєний номер 3040459426080. 
Разом з тим, із доказів, які знаходяться в матеріалах справи, не можна достовірно встановити, що об`єкт спору є саме нерухомим майном, право власності на яке підлягає державній реєстрації.
Так, 29.08.2019 року на замовлення ОСОБА_1 відділом архітектури управління містобудування Коломийської міської ради останньому видавався паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності у комплексі тимчасових споруд по АДРЕСА_5 . Однак наказом Відділу архітектури управління містобудування №7T від 14.02.2022 року цей паспорт прив`язки анульовано.
17.02.2022 року на замовлення ОСОБА_1 . Відділом архітектури управління містобудування Коломийської міської ради видано ОСОБА_1 паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності у комплексі тимчасових споруд по АДРЕСА_6 (загальна площа 18,7 м.кв.). При цьому управлінням містобудування Коломийської міської ради, згідно відповіді начальника управління містобудування міської ради, не присвоювався адресний номер нежитловій будівлі по АДРЕСА_1 , а також за вказаною адресою не видавався ані будівельний паспорт забудови земельної ділянки, ані містобудівні умови та обмеження, зміни до них, відмови в ix наданні aбo скасування містобудівних умов та обмежень. 
Відтак, Управлінням містобудування Коломийської міської ради за вищевказаною адресою на ім`я позивача ОСОБА_1 надавались тільки два паспорта прив`язки тимчасових споруд для продовження підприємницької діяльності, з яких станом на сьогодні дійсний тільки один на тимчасову споруду загальною площею 18,7 кв. м., а інший анульований. Зазначене підтверджується долученими до матеріалів справи копіями паспортів прив`язки тимчасових споруд, копією наказу про анулювання паспорта прив`язки, а також фототаблицями з фотознімками земельної ділянки і розміщених на ній об`єктів за адресою АДРЕСА_1 , з яких вбачається, що за даною адресою крім тимчасових споруд жодних інших об`єктів немає (а.с.127-143).
Відповідно до правил статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності позивачем на спірне майно не підлягали державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення. 
Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності Коломийської міської ради, що позивачем не спростовано. 
Поняття мала архітектурна форма визначено статтею 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать:альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура. 
Жодних доказів отримання дозвільних документів для зведення такої будівлі з боку власника земельної ділянки суду не надано, як і не надано експертних висновків або висновків спеціаліста щодо технічних характеристик спірного майна та введення його в експлуатацію. 
З наданої апелянтом копії заяви ОСОБА_1 вбачається, що він тільки у грудні 2025 року звернувся до Коломийської міської ради з метою отримання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 170, кв. м для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розташована нежитлова будівля, що була предметом спору в цій справі (а.с.121). 
Вбачається, що оскарженим рішенням суду у межах справи всупереч чинному земельному законодавству та без відома власника земельної ділянки визнано право власності на нежитлову будівлю, існування якої як нерухомого майна не підтверджено належним чином на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , яка належить апелянту і не надавалася ані відповідачу, ані позивачу в установленій законом формі для будівництва нерухомого майна. 
Вочевидь, даний факт порушує права та інтереси Коломийської міської ради як власника земельної ділянки комунальної форми власності, яка не залучалася судом до участі у справі між продавцем і набувачем майна, що самочинно побудоване на земельній ділянці без будь-якого права на неї. 
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується судом під час розгляду справи.
Висновки за результами розгляду апеляційної скарги:
Суд першої інстанції при вирішенні спору не встановив усі обставини, що мають значення для справи, не з`ясував підстави обгрунтованості позову, зокрема, необхідності залучення до участі у справі власника земельної ділянки в якості відповідача або третьої особи, а також не перевірив чи є власником спірного об`єкта саме відповідач ОСОБА_2 і чи не мають на цей об`єкт прав інші особи, тобто не перевірив чи є ОСОБА_2 належним відповідачем, тому висновки суду не відповідають обставинам справи. 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку з наведеним, на підставі статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Коломийської міської ради задовольнити.
Скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 липня 2024 року. 
Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю загальною площею 95,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта
Судді: В.А. Девляшевський
В.М. Барков

Повний текст постанови складено 06 липня 2026 року