ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8369/22 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя  Парінов А.Б., 
судді:  Беспалов О.О., 
Грибан І.О.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Національної комісії зі стандартів державної мови на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії зі стандартів державної мови про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Національної комісії зі стандартів державної мови, у якому просив суд:
-  визнати протиправними дії Національної комісії зі стандартів державної мови щодо звільнення позивача 03.05.2022 з посади завідувача сектору управління персоналом Національної комісії зі стандартів державної мови на підставі пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України;
- зобов`язати Національну комісію зі стандартів державної мови внести зміни до наказу від 03.05.2022 та трудової книжки позивача, змінивши формулювання причин звільнення шляхом внесення запису про звільнення 03.05.2022 на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та пункту 3 статті 86 Закону України «Про державну службу»;
- зобов`язати Національну комісію зі стандартів державної мови здійснити позивачу перерахунок заробітної плати у період з 22.02.2021 по 03.05.2022, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 із відповідними змінами, виплативши її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу;
- визнати протиправними дії Національної комісії зі стандартів державної мови щодо ненадання позивачу невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати за період роботи з 22.02.2022 по 21.02.2023 тривалістю 30 календарних днів перед його звільненням;
- зобов`язати Національну комісію зі стандартів державної мови нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати за період роботи з 22.02.2022 по 21.02.2023, яка становить 30 календарних днів;
- визнати протиправними дії Національної комісії зі стандартів державної мови щодо ненадання позивачу компенсації за невикористану щорічної додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби понад 22 роки, яка становить 15 календарних днів;
- зобов`язати Національну комісію зі стандартів державної мови нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічної додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби понад 22 роки, яка становить 15 календарних днів;
- зобов`язати Національну комісію зі стандартів державної мови нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі, без урахування податків та інших обов`язкових платежів;
- визнати незаконними дії Національної комісії зі стандартів державної мови щодо невчасного проведення остаточного розрахунку з позивачем при звільненні;
- зобов`язати Національну комісію зі стандартів державної мови нарахувати та здійснити виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки належних йому сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, по день фактичного розрахунку;
- стягнути з Національної комісії зі стандартів державної мови на користь позивача моральну шкоду, що була йому спричинена незаконними діями в розмірі 30 000,00 грн. 
На виконання вимог Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" справу №640/8369/22 передано до Київського окружного адміністративного суду. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ Національної комісії зі стандартів державної мови від 03.05.2022 №30-к «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині формулювання підстави звільнення.
- зобов`язано Національну комісію зі стандартів державної мови внести зміни до наказу від 03.05.2022 №30-к «Про звільнення ОСОБА_1 » шляхом формулювання підстави звільнення, замінивши слова з цифрами «згідно з частиною третьою статті 86 Закону України «Про державну службу» та пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України» на «Згідно з частиною третьою статті 86 Закону України «Про державну службу» та частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України».
- зобов`язано Національну комісію зі стандартів державної мови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
- стягнуто з Національної комісії зі стандартів державної мови на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 140 359,03 грн (сто сорок тисяч триста п`ятдесят дев`ять гривень 03 копійок. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, у якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній, посилаючись на безпідставність доводів апелянта, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи це наступним.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Відповідно до запису у трудовій книжці НОМЕР_1 , ОСОБА_1 наказом від 17.02.2021 №19-к позивача з 22.02.2021 призначено на посаду завідувача сектору управлінням персоналу Комісії.
Заявою від 01.04.2022 позивач звернувся до т.в.о. Голови Комісії з проханням звільнити його 03.05.2022 з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП у зв`язку з грубим порушенням законодавства про працю керівником органу (невиплата заробітної плати протягом 2-х місяців за лютий та березень 2022 року), з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, оскільки працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір, якщо власник не виконує законодавство про працю.
Відповідно до статті 10 закону України «Про відпустки» особам з інвалідністю щорічні відпустки за їх бажанням надаються в зручний для них час.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 має статус пенсіонера по інвалідності (3 група інвалідності армії), тому перед звільненням з роботи та подальшим виходом на пенсію позивач просив надати йому щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 22.02.2022 по 21.02.2023 тривалістю 30 календарних днів з 04.04.2022 по 03.05.2022 з виплатою грошової допомоги, при цьому датою звільнення з роботи вважати останній день відпустки - 03.05.2022.
Додатком до заяви вказано копію пенсійного посвідчення та копію довідки МСЕК.
Наказом Комісії від 03.05.2022 №30-к позивача звільнено з посади завідувача управління персоналом Комісії з 03.05.2022 згідно з частиною третьою статті 86 Закону України «Про державну службу» та пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП.
Означеним наказом сектору бухгалтерської роботи доручено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за: 1 календарний день частини невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 22.02.2021 по 21.02.2022; 6 календарних днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 22.02.2022 по 03.05.2022; 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки як державному службовцю, що має стаж державної служби понад 20 років, за період роботи з 06.04.2021 по 05.04.2022; 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки як державному службовцю, що має стаж державної служби понад 21 рік, за період роботи з 06.04.2022 по 05.04.2023. 
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в оскаржуваній частині, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері.
Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. 
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону № 889-VIII).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
Відповідно до частин першої-третьої статті 86 Закону № 889-VIII, якою визначені умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Частиною третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (частина перша статті 47 КЗпП України).
Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Частиною третьою статті 235 КЗпП України установлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Як вже було встановлено, предметом спору у цій справі є правомірність внесення в наказ Національної комісії зі стандартів державної мови № 30-к від 03 травня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » формулювання причини звільнення позивача ; записів внесених до наказу та трудової книжки позивача на підставі правових норм частини першої статті 86 Закону № 889-VIII.
Так, можливість звільнення особи, яка є державним службовцем, з підстав, передбачених частиною 3 статті 38 КЗпП України, узгоджуються з положеннями частини 3 статті 5 Закону № 889-VIII, відповідно до яких дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом № 889-VIII.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Подібна правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01 жовтня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20.
У частині третій статті 5 Закону № 889-VIII, який є спеціальним законом, що регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, чітко визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Як було зазначено, відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.
При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання, і які працівник визначає самостійно.
У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства, факт усунення таких порушень та відсутність негативних наслідків для працівника від таких порушень не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні його за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені.
Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 813/2869/17, від 26 листопада 2020 року у справі № 821/1685/16.
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня  2019 року у справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18).
Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що для звільнення працівника за статтею 3 статті 38 КЗпП України достатнім є лише самого факту невиконання роботодавцем законодавства про працю.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 813/2869/17.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем порушено норми законодавства про працю, оскільки на момент розгляду заяви ОСОБА_2 про звільнення були відсутні підстави для звільнення останньої на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Натомість, колегія суддів апеляційної інстанції вкотре підкреслює, що для звільнення працівника за статтею 3 статті 38 КЗпП України достатнім є лише сам факт невиконання роботодавцем законодавства про працю, у даному випадку, невиплата відповідачем протягом двох місяців заробітної плати позивачу, а саме - за лютий та березень 2022 року. Вказані обставини є встановленими та не потребують доказування.
За змістом цієї норми право на розірвання трудового договору за власним бажанням працівник може реалізувати, як власне волевиявлення, але за наявності обов`язкової умови - якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
При цьому, не зважаючи на те, що роботодавцем на день звільнення позивача не визнавав вказані позивачем в заяві про звільнення причини звільнення - невиконання законодавства про працю, відповідач не мав права самостійно змінювати підставу розірвання трудового договору.
Водночас відсутність у відповідача у особи, яка має повноваження підписувати фінансові документи електронного цифрового підпису та електронної цифрової печатки (як на те посилається апелянт), не звільняє відповідача від обов`язку своєчасної виплати заробітної плати та не може свідчити про відсутність порушень законодавства про працю. 
Апелянт наполягає, що він звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, оскільки це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій та інших причин, зумовлених воєнним станом на території України та посилається на ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначає Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX (далі по тексту також - Закон №2136), який набрав чинності 24.03.2022.
Відповідно до статті 1 Закону № 2136-IX цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до ст. 4 Закону № 2136-IX у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
Згідно ст. 10 Закону № 2136-IX заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. 
Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.
Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. 
Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. 
У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
Саме на цю норму посилається апелянт, як на підставу неможливості звільнення позивача за статтею 3 статті 38 КЗпП України, однак, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX набрав чинності 24.03.2022.
Як встановлено судом першої інстанції: повідомляючи про причини, які зумовили затримку оплати праці працівників Комісії, відповідач пояснив наступне: з початку утворення Комісії її Головою була обрана ОСОБА_3 , заступником Голови - ОСОБА_4. У лютому 2022 року більшість членів Комісії вважали за необхідне припинити повноваження Голови Комісії ОСОБА_3 й обрати нового Голову Комісії. 09.02.2022 відбулось засідання Комісії, оформлене протоколом №10, на якому прийнято рішення про припинення повноважень Голови Комісії ОСОБА_3 та звільнення її з посади Голови Комісії, а також констатовано, що тимчасово виконання обов`язків Голови Комісії здійснюватиме заступник Голови Комісії ОСОБА_4 . Також ухвалено рішення про те, що апарату Комісії не пізніше, ніж на наступний робочий день треба було забезпечити внесення змін, що випливають з цього рішення, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що проінформувати Комісію. 15.02.2022 відбулось засідання Комісії, на якому т.в.о. Голови Комісії дав протокольне доручення апарату Комісії ( ОСОБА_5 ) забезпечити оформлення кваліфікованого електронного підпису для т.в.о. Голови Комісії ОСОБА_4 . Проте, означені доручення, усні вказівки та розпорядження керівництво апарату Комісії не виконало, про що складено акт про незабезпечення підготовки проектів та реєстрації рішень Комісії від 22.02.2022 та акт від 23.02.2022 про неналежне виконання службових обов`язків працівниками апарату Комісії. Крім того, т.в.о. Голови Комісії ОСОБА_4 23.02.2023 звернувся до Прем`єр-Міністра України, Міністра внутрішніх справ України та до директора Державного бюро розслідувань з проханням надати відповідні доручення щодо перевірки діяльності та відповідності займаним посадам окремих працівників комісії.
Станом на дату введення в Україні воєнного стану т.в.о. Голови Комісії ОСОБА_4. не отримав кваліфікованого електронного підпису та кваліфікованої електронної печатки в органах ДКСУ, що є обов`язковою умовою для здійснення нарахування та виплати заробітної плати. 
При цьому, апелянт наголошує, що станом на 24.02.2022 ніяких порушень законодавства про працю стосовно позивача (затримки в оплаті праці) не було. У зв`язку з введенням на території України воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я працівники Комісії продовжили виконувати роботу в дистанційній формі у безпечних та віддалених від зони ведення бойових дій місцях.
На першому ж засіданні 18.03.2022 керівнику апарату Комісії ОСОБА_6 були надані протокольні доручення забезпечити належне оформлення і подання документів до відповідних органів ДКСУ з метою подання інформації про зміну керівника Комісії та отримання спеціального кваліфікованого електронного підпису та кваліфікованої електронної печатки т.в.о. Голови Комісії ОСОБА_4 . У зв`язку з невиконанням означеного доручення 22.03.2022 керівник апарату Комісії була звільнена за поданою нею заявою про звільнення, з 25.03.2022. В.о. керівника апарату почала виконувати ОСОБА_5, яка вказане доручення також не виконала.
28 березня 2022 року т.в.о. Голови Комісії ОСОБА_4 особисто звернувся до органів ДКСУ за отриманням спеціального кваліфікованого електронного підпису та кваліфікованої електронної печатки, після отримання яких працівникам Комісії 13.04.2022 була виплачена заробітна плата.
На підтвердження означених обставин матеріали справи містять копії протоколів засідань Комісії від 09.02.2022, від 15.02.2022, від 18.03.2022, акта незабезпечення підготовки проектів та реєстрації рішень Комісії від 22.02.2022, акта від 23.02.2022 про неналежне виконання службових обов`язків працівниками апарату Комісії, звернень до Прем`єр-Міністра України, Міністра внутрішніх справ України, директора ДБР, супровідний лист від 28.03.2022 про формування та скасування кваліфікованих сертифікатів відкритих ключів електронного підпису.
Суд апеляційної інстанції розділяє висновок, що заробітна плата працівникам Комісії не виплачувалась внаслідок відсутності у керівника Комісії - т.в.о. Голови Комісії ОСОБА_4., спеціального кваліфікованого електронного підпису й кваліфікованої електронної печатки.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що під час судового розгляду не встановлено обставин, що перешкоджали отриманню т.в.о. Голови Комісії кваліфікованого електронного підпису й кваліфікованої електронної печатки, зокрема - самостійно, у разі невиконання доручень працівниками.
Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції доручення щодо оформлення кваліфікованого електронного підпису для т.в.о. Голови Комісії ОСОБА_4. було надано лише 15.02.2022, тобто майже через тиждень після призначення на посаду, однак і при цьому не було здійснено контролю над його невідкладним виконанням.
При цьому, зазначені обставини мали місце до 24 лютого 2022 року, що свідчить про неможливість застосування норм ст. 10 Закону № 2136-IX.
Колегія суддів звертає увагу, що для застосування частини третьої статті 10 Закону № 2136-IX роботодавець має довести не лише загальне існування воєнного стану чи бойових дій, а й причинний зв`язок між відповідними обставинами та конкретним порушенням строків виплати заробітної плати саме цьому працівнику. Загальний лист Торгово-промислової палати України про військову агресію Російської Федерації проти України як обставину непереборної сили не є автоматичним і безумовним доказом неможливості виконання кожного конкретного грошового зобов`язання роботодавцем.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на складну безпекову ситуацію у місті Києві, евакуаційні обставини, обмеження доступу до приміщень та проблеми організації роботи Комісії. Проте такі посилання мають загальний характер і не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що відповідач не довів належними та допустимими доказами неможливість своєчасної виплати заробітної плати позивачу саме внаслідок бойових дій або інших обставин непереборної сили.
Крім того, навіть за умови припущення про наявність підстав для звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати, таке звільнення від відповідальності не є тотожним визнанню відсутності порушення строків оплати праці та не впливає на право працівника визначити підставу звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України.
Колегія суддів також відхиляє довід апелянта про необхідність застосування статті 4 Закону № 2136-IX як фактичної підстави для звільнення позивача. Ця норма регулює право працівника у зв`язку з веденням бойових дій у районах, у яких розташоване підприємство, установа, організація, та існуванням загрози для життя і здоров`я розірвати трудовий договір у строк, зазначений у його заяві. Проте позивач у заяві посилався не на цю норму, а на частину третю статті 38 КЗпП України. Відповідач не вправі підміняти обране працівником нормативне обґрунтування іншим, навіть якщо вважає його більш відповідним власній правовій позиції.
При цьому, посилання апелянта на невиконання/неналежне виконання позивачем його посадових обов`язків відхиляється колегією суддів, оскільки працівника не було звільнено з посади за ініціативою роботодавця, відтак такі обставини не підлягають розгляду у спірних правовідносинах.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправомірності розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Національної комісії зі стандартів державної мови на користь ОСОБА_1 , відтак рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року не переглядається апеляційним судом в зазначеній частині.
Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Суд доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії зі стандартів державної мови - залишити без задоволення. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
І.О. Грибан

(Повний текст постанови суду виготовлено 01 червня 2026 року)