ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
15.05.2026	Справа № 910/745/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Акціонерного товариства “Антонов”
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Київський абразивний завод”
про стягнення 71 651,64 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Акціонерне товариство “Антонов” (далі – позивач, Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Київський абразивний завод” (далі – відповідач, Завод) грошових коштів у загальному розмірі 71 651,64 грн., з яких: 34 137,81 грн. – пеня, 28 161,00 грн. – штраф, 9 535,83 грн. – 20 % річних за користування грошовими коштами, нараховані внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами 26.02.2025 року договору поставки № 27.8231.2025.
Ухвалою від 24.03.2026 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/745/26, вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановив відповідачу строк на подання відзиву – 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
За умовами частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до частини 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету – рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
З огляду на викладене, копія ухвали суду від 24.03.2026 року про відкриття провадження у справі № 910/745/26 у порядку, визначеному законом, була надіслана судом в електронній формі шляхом надсилання її до електронного кабінету відповідача, та доставлена останньому 24.03.2026 року о 17:03 год. Наведені обставини підтверджуються наявним у матеріалах справи повідомленням про доставку означеного електронного листа.
Дата отримання судом інформації про доставку означеного документа в кабінет ЕС відповідача – 24.03.2026 року о 17:24 год.
За умовами пункту 2 абзацу 1 частини 6, абзацу 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 24.03.2026 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
Між Товариством (покупець) та Заводом (постачальник) був укладений договір поставки від 26.02.2025 року № 27.8231.2025 (далі – Договір), за умовами якого постачальник в порядку і на умовах, визначених цим Договором, зобов`язався поставити, а покупець – прийняти та оплатити наступний товар: шкурка шліфувальна водостійка та кола пелюсткові (далі – товар) (код за ДК 021-2015-14810000-2), згідно зі Специфікацією, що є невід`ємною частиною даного Договору.
Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін (зокрема, представником Заводу – 03.03.2025 року) та скріплений відбитками печаток зазначених юридичних осіб.
Відповідно до пункту 1.3 Договору загальна кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниці виміру товару та ціна одиниці виміру товару визначаються сторонами у Специфікації № 1 до цього Договору.
Пунктами 3.1-3.4 наведеної угоди передбачено, що загальна сума Договору складає 1 314 000,00 грн., у тому числі ПДВ 20 % – 219 000,00 грн. 
Ціна за одиницю товару визначається в Специфікації № 1 до даного Договору, що є його невід`ємною частиною.
Ціна включає в себе вартість тари та упаковки товару, всі податки, збори та інші обов`язкові платежі, що сплачуються постачальником, вартість доставки товару до місця поставки, вартість страхування, завантаження, розвантаження та всі інші витрати постачальника, пов`язані з поставкою даного Товару. 
Ціна є фіксованою, незмінною на весь період виконання та строку дії даного Договору.
У Специфікації № 1 до Договору сторони погодили найменування, одиниці виміру, кількість та ціну відповідного товару.
Відповідно до пунктів 1-3 Специфікації № 1 її загальна сума складає 1 314 000,00 грн., у тому числі ПДВ 20 % – 219 000,00 грн.
Умови поставки: DDP згідно Інкотермс у редакції 2020 року. Поставка товару здійснюється до 10 календарних днів з дати передоплати 50 % від вартості товару. Кінцевий термін поставки товару – не пізніше 31.03.2025 року.
Розрахунок проводиться покупцем наступним чином: передоплата 50 % від вартості товару протягом 20 календарних днів з дати отримання рахунку на відповідну суму, а остаточний розрахунок 50 % вартості товару протягом 20 календарних днів після отримання товару, підписання сторонами видаткової накладної та отримання позитивного висновку вхідного контролю на товар на території покупця.
Згідно з пунктом 4.1 Договору розрахунок проводиться покупцем наступним чином: передоплата 50 % від вартості товару протягом 20 календарних днів з дати отримання рахунку на відповідну суму, а остаточний розрахунок 50 % вартості товару протягом 20 календарних днів після отримання товару, підписання сторонами видаткової накладної та отримання позитивного висновку вхідного контролю на товар на території покупця.
Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з розрахункового рахунку покупця (пункт 4.2 Договору).
Відповідно до пунктів 5.1, 5.5 та 5.7 Договору поставка здійснюється на умовах DDP, згідно з ІНКОТЕРМС – 2020, місто Київ, вулиця Мрії, 1.
Поставка Товару здійснюється до 10 календарних днів з дати передоплати 50 % від вартості товару. Кінцевий термін поставки товару не пізніше 31.03.2025 року.
Датою поставки товару вважається дата, яка зазначена у видатковій накладній.
За умовами пункту 6.4 означеного правочину товар вважається поставленим після проведення покупцем вхідного контролю на підприємстві, в термін 2 календарних дні з дати фактичного отримання товару на склад покупця.
Пунктом 12.1 Договору передбачено, що останній вступає в силу з дати підписання сторонами та діє до 01.12.2025 року, але в будь-якому разі до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, а в частині гарантійних обов`язків на поставлений в рамках даного Договору товар – до закінчення строку їх дії (за пунктом 6.1 даного Договору).
Судом встановлено, що на виконання вищенаведених положень Договору та Специфікації № 1 до нього Товариство та на підставі виставленого Заводом рахунку на оплату від 03.03.2025 року № 10 сплатило на користь відповідача 657 000,00 грн., що становить 50 % від вартості погодженого сторонами в Договорі товару. Наведені обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією відповідного платіжного доручення від 10.03.2025 року № 2737 на суму 657 000,00 грн.
За таких обставин, Завод зобов`язаний був поставити позивачу погоджений цими контрагентами у Специфікації № 1 товар до 20.03.2025 року (тобто до 10 календарних днів з дати передоплати 50 % від вартості товару, здійсненої Товариством 10.03.2025 року).
Проте, з матеріалів справи вбачається, що Завод взятий на себе за спірним Договором обов`язок щодо вчасної поставки передбаченого цією угодою товару у повному обсязі та в установлені строки (до 20.03.2025 року) виконало неналежним чином, допустивши прострочення поставки наведеного товару за видатковими накладеними від 24.03.2025 року № 55 на суму 189 480,00 грн., від 24.03.2025 року № 57 на суму 126 390,00 грн., від 30.04.2025 року № 102 на суму 24 300,00 грн., від 04.06.2025 року № 120 на суму 209 400,00 грн., від 12.06.2025 року № 125 на суму 90 000,00 грн., від 07.07.2025 року № 158 на суму 39 000,00 грн. та від 21.07.2025 року № 179 на суму 39 600,00 грн. 
Листом від 06.10.2025 року № 126/15416-25 Товариство звернулося до відповідача з вимогою про сплату на користь позивача сум пені, штрафу та 20 % річних, нарахованих останнім внаслідок несвоєчасної поставки Заводом товару за Договором.
У позовній заяві Товариство також вказувало, що копія означеної вимоги була надіслана на адресу електронної пошти відповідача (info@kyivabrasive.com.ua).
Однак, у відповідь на цю вимогу листом від 29.10.2025 року Завод повідомив про відсутність підстав для її задоволення з огляду на неспівмірність заявленої Товариством суми завданим позивачу збиткам.
З огляду на залишення відповідачем вимоги позивача від 06.10.2025 року № 126/15416-25 без задоволення, Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з даним позовом про примусове стягнення із Заводу спірних сум штрафних санкцій та процентів за користування коштами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
З огляду на правову природу укладеного між сторонами Договору, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України (тут і далі чинного на час виникнення спірних правовідносин) та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).
Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
З матеріалів справи вбачається, що Завод взятий на себе за спірним Договором обов`язок щодо вчасної поставки передбаченого цією угодою товару в установлені строки (до 20.03.2025 року) виконало неналежним чином, допустивши прострочення поставки наведеного товару за видатковими накладеними від 24.03.2025 року № 55 на суму 189 480,00 грн., від 24.03.2025 року № 57 на суму 126 390,00 грн., від 30.04.2025 року № 102 на суму 24 300,00 грн., від 04.06.2025 року № 120 на суму 209 400,00 грн., від 12.06.2025 року № 125 на суму 90 000,00 грн., від 07.07.2025 року № 158 на суму 39 000,00 грн. та від 21.07.2025 року № 179 на суму 39 600,00 грн.
Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем обов`язку щодо поставки Товариству передбаченого укладеним між сторонами Договором товару, позивач просив суд, зокрема, стягнути із Заводу 34 137,81 грн. пені, нарахованої із застосуванням ставки 0,1 % від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожною зі спірних видаткових накладних у період з 21.03.2025 року по 20.07.2025 року, а також 28 161,00 грн. штрафу, що становить 7 % від суми несвоєчасно поставленого товару більше ніж на 30 календарних днів, згідно зі здійсненим Товариством у позовній заяві розрахунком.
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України).
Водночас, в силу приписів частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.
Цю норму Цивільного кодексу України слід розуміти так, що спеціальними законами можуть передбачатися особливості регулювання певних майнових відносин в сфері господарювання.
Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.
Суд звертає увагу на те, що спеціальні норми Господарського кодексу України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами Цивільного кодексу України, які містять відповідне загальне регулювання. Наприклад, правила частини 1 статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої збитки відшкодовуються в частині, не покритій штрафними санкціями (залікова неустойка), підлягають переважному застосуванню перед правилами частини 1 статті 624 Цивільного кодексу України, відповідно до якої неустойка підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (штрафна неустойка).
При цьому, слід враховувати, що відповідно до частини 2 статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми Господарського кодексу України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами Цивільного кодексу України, слід застосовувати правила, встановлені Цивільним кодексом України.
За таких обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Господарського кодексу України, які на час виникнення спірних правовідносин регулювали майнову відповідальність суб`єктів господарювання за порушення господарських зобов`язань.
В силу приписів статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно зі статтею 230, пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.
З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання, зокрема, у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання.
Аналізуючи в сукупності вищевказані норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.
Про це, зокрема, свідчить використання законодавцем таких термінів, як “зобов`язання”, “грошова сума”.
Як наслідок, враховуючи приписи частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України та частину 2 статті 4 Господарського кодексу України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, сторони господарського договору мають право забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання, а не лише грошового.
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 Господарського кодексу України).
Зі змісту положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що остання носить диспозитивний характер, оскільки передбачає можливість встановлення сторонами розміру штрафних санкцій безпосередньо в укладеному між ними договорі.
За умовами пункту 7.4 Договору за непостачання, несвоєчасне постачання товару або за прострочення заміни товару неналежної якості постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 від вартості невчасно поставленого, неякісного товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % від вказаної вартості товару.
Оскільки розміри нарахованих позивачем пені та штрафу відповідають вищезазначеним приписам законодавства та положенням Договору, суд дійшов висновку, що позов Товариства про стягнення з відповідача спірних сум цих штрафних санкцій є обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню.
У той же час, слід зазначити, що відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.
У даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 року в справі № 917/194/18, від 19.09.2019 року в справі № 904/5770/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року в справі № 910/12876/19.
Крім того, внаслідок несвоєчасної поставки Заводом товару за Договором, Товариство також просило суд стягнути з відповідача 20 % річних за користування грошовими коштами передоплати у загальному розмірі 9 535,83 грн., нарахованих за кожною зі спірних видаткових накладних у період з 21.03.2025 року по 20.07.2025 року згідно зі здійсненим Товариством у позовній заяві розрахунком.
За загальним правилом, передбаченим частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Проте сторони у договорі можуть встановити інший порядок оплати, зокрема передбачити попередню оплату товару.
Так, у Договорі сторони передбачили, зокрема, здійснення Товариством передоплати у розмірі 50 % від вартості товару протягом 20 календарних днів з дати отримання рахунку на відповідну суму.
Можливість проведення попередньої оплати товару та правила здійснення оплати у такий спосіб передбачені статтею 693 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1057 Цивільного кодексу України договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом.
До комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054-1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання.
Отже, договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати товару до його передання продавцем. При цьому, договір купівлі-продажу (поставки), який містить обов`язок продавця здійснити попередню оплату, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 Цивільного кодексу України. У даному випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (речення перше та друге абзацу першого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).
Отже, закон, зокрема положення статті 536, частини 3 статті 693, частини 1 статті 1054, частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України в їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.
Передбачені статтею 536 та частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України проценти виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції.
Норма, закріплена у частині 3 статті 693 Цивільного кодексу України, щодо нарахування процентів на суму попередньої оплати має відсильний характер до положень статті 536 Цивільного кодексу України, згідно з частиною 2 якої розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
У той же час, пунктом 7.6 Договору прямо передбачено, що у разі порушення постачальником строків поставки товару, передбаченого цим Договором, за який покупцем внесена повна або часткова попередня оплата, постачальник за користування грошовими коштами покупця зобов`язаний сплатити покупцю 20 % річних від суми грошових коштів (ціни товару за даним Договором), сплачених покупцем за період від дня здійснення оплати і до дня фактичної поставки товару або дня повернення грошових коштів.
Оскільки розмір нарахованих позивачем процентів річних за користування грошовими коштами у сумі 9 535,83 грн. відповідає вищезазначеним приписам законодавства та положенням Договору, суд дійшов висновку, що позов Товариства про стягнення з відповідача означеної суми грошових коштів також підлягає задоволенню.
Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження вчасної поставки товару за Договором, наявності правових підстав для звільнення Заводу від відповідальності за неналежне виконання обов`язків за Договором чи добровільного погашення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій і процентів річних.
За таких обставин, позовні вимоги Товариства у даній справі є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Київський абразивний завод” (01013, місто Київ, вулиця Деревообробна, будинок 6-Б; код ЄДРПОУ 43563691) на користь Акціонерного товариства “Антонов” (03062, місто Київ, вулиця Мрії, будинок 1; код ЄДРПОУ 14307529) 34 137 (тридцять чотири тисячі сто тридцять сім) грн. 81 коп. пені, 28 161 (двадцять вісім тисяч сто шістдесят одну) грн. 00 коп. штрафу, 9 535 (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять п`ять) грн. 83 коп. 20 % річних за користування грошовими коштами та 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору.
3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.
4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 15.05.2026 року. 

Суддя  В.С. Ломака