ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2026 м.Дніпро Справа №904/2770/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач)
суддів: Андрейчука Л.В., Віннікова С.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх»
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2026 (суддя Красота О.І., повний текст рішення підписано 17.04.2026) у справі №904/2770/25
за позовом Криворізької міської ради 
до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх»
до відповідача-2 Приватного підприємства-фірми «Дарьял» 
про стягнення безпідставно збережених коштів 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позову.
Криворізька міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» (далі – ТОВ «ПКФ Літмєх», відповідач-1) та Приватного підприємства-фірми «Дарьял» (далі – ПП «Дарьял», відповідач-2), за змістом якого просила суд:
- стягнути з ТОВ «ПКФ Літмєх» безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 за період з 01.04.2021 до 31.03.2023 у розмірі 251379,52 грн;
- стягнути з ПП «Дарьял» безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 за період з 01.04.2021 до 31.03.2023 у розмірі 6445,63 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на невиконання відповідачами своїх зобов`язань зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою у період з 01.04.2021 по 31.03.2023, внаслідок чого останніми було безпідставно збережено кошти у вигляді несплаченої до бюджету орендної плати за користування спірною земельною ділянкою у пропорційних частинах, відповідно, відповідачем-1 в сумі 251379,52 грн та відповідачем-2 в сумі 6445,63 грн. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2026 у справі №904/2770/25 позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з відповідача-1 на користь позивача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 за період з 01.04.2021 до 31.12.2023 у розмірі 251379,52 грн, судовий збір у розмірі 3016,55 грн; стягнуто з відповідача-2 на користь позивача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 за період з 01.04.2021 до 31.12.2023 у розмірі 6445,63 грн, судовий збір у розмірі 77,35 грн.
Рішення суду мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, через систему «Електронний суд», Товариство з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2026 у справі №904/2770/25 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Так, на думку скаржника, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи. В обґрунтування заявленої позиції апелянт послався на те, що оскільки рішення Криворізької міської ради від 30.06.2020 №4825 втратило чинність та не підтверджує меж землекористування, будь-які інші докази на підтвердження заявленої площі земельної ділянки у розмірі 0,1326 га в матеріалах справи відсутні, то встановлення фактичної площі та меж ділянки під майном відповідачів було можливим виключно шляхом проведення судової експертизи.
Крім того, скаржник стверджував про те, що місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків при розгляді заяв відповідачів про застосування строків позовної давності.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу.
12.05.2026 від позивача до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого представник міської ради просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. 
Так, позивач підтримав раніше викладену у позові позицію, доводи скаржника стосовно наявності підстав для призначення у справі судової експертизи та застосування строків позовної давності вважає помилковими та необґрунтованими. 

15.05.2026 від відповідача-2 до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого представник ПП «Дарьял» підтримав доводи скаржника стосовно необхідності скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Крім того, в прохальній частині відзиву відповідач-2 заявив клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, на вирішення якої просив поставити наступні питання:
- яку площу із 0,1326 га земельної ділянки за кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 фактично використовує ТОВ «ПКФ Літмєх»?
- яку площу із 0,1326 га земельної ділянки за кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 фактично використовує ПП «Дарьял»?
Проведення судової земельно-технічної експертизи відповідач-2 просив доручити експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Рух справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач), суддів: Андрейчука Л.В., Віннікова С.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2026 у справі №904/2770/25; розгляд даної апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу, інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Зазначену ухвалу надіслано всім учасникам справи в електронні кабінети через систему «Електронний суд» 05.05.2026 об 18:50, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного листа.
У ході апеляційного розгляду даної справи Центральним апеляційним господарським судом, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 2 ст. 273 ГПК України.
Клопотань від учасників справи про розгляд апеляційної скарги з їх повідомленням (викликом) до суду не надходило.
Не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та встановлені апеляційним господарським судом.
При ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції було досліджено певні преюдиційні для цієї справи обставини, встановлені Господарським судом Дніпропетровської області під час розгляду справи №904/4393/21 за позовом Криворізької міської ради до ТОВ «ПКФ Літмєх» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 1160968,23 грн.
Так, судовим рішенням від 28.09.2021 у справі №904/4393/21 було встановлено, що ТОВ «ПКФ Літмєх» на праві приватної власності належить 975/1000 частка комплексу будівель та споруд, які розташовані на вул. Ракіткіна, 31, у м. Кривий Ріг. 
Рішенням Криворізької міської ради від 30.06.2020 №4824, прийнятим за результатом розгляду звернення відповідача-1, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано відповідачу-1 із земель комунальної власності в оренду терміном на 5 років земельну ділянку промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення площею 4,0700 га на вул. Ракіткіна, 31 у (ділянка 1) в Покровському районі (кадастровий номер 1211000000:04:086:0037) за цільовим призначенням – землі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код 11.02) для розміщення комплексу будівель та споруд у складі будівель ливарного цеху, побутових приміщень, обрубувального відділення та складу сипких матеріалів з крановою естакадою; будівель цеху та побутових приміщень, будівель механоскладального цеху корпус №2; будівель складу лісу та моделей; будівель складу будматеріалів; центральної трансформаторної підстанції; майстерні; будівель буфету будматеріалів «Ефект»; кранової естакади №3. Цим же рішенням міська рада вирішила зареєструвати територіальною громадою міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради комунальної власності, у тому числі і на вказану земельну ділянку.
Водночас, пунктом 5 рішення Криворізької міської ради від 30.06.2020 №4824 відповідачу-1 визначено у тримісячний термін від дати ухвалення рішення: укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки (пп. 5.2.1) та зареєструвати право оренди, що підлягає державній реєстрації, відповідно до закону (пп. 5.2.2).
Крім цього, рішенням Криворізької міської ради від 30.06.2020 №4825, прийнятим за результатом розгляду звернення відповідача-1, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано відповідачу-1 із земель комунальної власності в оренду терміном на п`ять років земельну ділянку промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення площею 0,1326 га на вул. Ракітіна, 31 у (ділянка 2) у Покровському районі (кадастровий номер 1211000000:04:086:0038) за цільовим призначенням - землі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код 11.02) для розміщення комплексу будівель та споруд у складі будівель ливарного цеху, побутових приміщень, обрубувального відділення та складу сипких матеріалів з крановою естакадою; будівель цеху та побутових приміщень, будівель механоскладального цеху корпус №2; будівель складу лісу та моделей; будівель складу будматеріалів; центральної трансформаторної підстанції; майстерні; будівель буфету будматеріалів «Ефект»; кранової естакади №3. Цим же рішенням міська рада вирішила зареєструвати територіальною громадою міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради комунальної власності, у тому числі і на вказану земельну ділянку.
06.07.2020 рішення Криворізької міської ради від 30.06.2020 № 4824 та від 30.06.2020 №4825 оприлюднені на офіційному вебсайті виконкому Криворізької міської ради. 
Як вказував позивач, відповідач-1 право оренди на вищевказані земельні ділянки не зареєстрував та орендна плата за період з 07.07.2020 по 31.03.2021 ТОВ «ПКФ Літмєх» не сплачувалась, що підтверджується інформацією Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 03.03.2021 вих.№4547/5/04-36-04-11-09 та від 09.04.2021 №8406/5/04-36-04-11-09, хоча фактично земельні ділянки використовувались для розміщення об`єктів нежитлової нерухомості.
Разом з тим, як підтверджує інформаційна довідка з Державного реєстру речових на нерухоме майно від 07.07.2021 №264726306, 01.10.2020 за Приватним підприємством - фірмою «Дарьял» зареєстровано право приватної (спільної часткової) власності на 25/1000 на комплекс будівель та споруд, розташованих на вулиці Ракітіна, будинок 31у, міста Кривого Рогу. 
Також, при розгляді справи №904/4393/21 було встановлено, що 26.06.2019 Криворізькою міською радою прийнято рішення №3897 «Про встановлення ставок плати за землю та пільг щодо земельного податку на території Кривого Рогу у 2020 році» (далі - Рішення від 26.06.2019 №3897), яким установлено, у тому числі, ставки орендної плати за землю в залежності від цільового призначення земельної ділянки згідно Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №54 (додаток 2 рішення), яке набрало чинності з 01.01.2020.
За даними витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку від 16.07.2021 №97-4-0.22-1511/165-20 та від 16.07.2021 №97-4-0.22-1510/165-20, цільове призначення земельних ділянок, що використовується відповідачем 1 та відповідачем 2 за адресою: м. Кривий вул. Ракітіна, 31у, кадастрові номера 1211000000:04:086:0038 та 1211000000:04:086:0037 віднесено до секції J 11.02. для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що відповідає розміру ставки орендної плати - 2,5% від нормативної грошової оцінки земель міста (рядок 11.02. в додатку 2 до Рішення від 26.06.2019 №3897). 
В подальшому рішенням Криворізької міської ради від 30.06.2020 №4799 встановлено ставки плати за землю та пільги із земельного податку на території м. Кривого Рогу на 2021 рік (далі - Рішення від 30.06.2020 №4799), яке набрало чинності з 01.01.2021 та в якому ставка орендної плати для тієї ж секції J 11.02. залишилася незмінною - 2,5% від нормативної грошової оцінки земель міста (рядок 11.02. в додатку 2 до Рішення від 30.06.2020 №4799).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2021 у справі №904/4393/21 позов задоволено в повному обсязі; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» на користь Криворізької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельними ділянками з кадастровими номерами 1211000000:04:086:0037 та 1211000000:04:086:0038 за період з 07.07.2020 до 31.03.2021 у розмірі 1141193,49 грн. та судовий збір у сумі 17414,53 грн. 
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2021 у справі №904/4393/21 залишено без задоволення; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2021 залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 06.09.2022 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» залишено без задоволення; постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2022 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2021 у справі №904/4393/21 залишено без змін.
При цьому, земельна ділянка площею 0,1326 га, кадастровий номер 1211000000:04:086:0038, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Ракітіна, 31у (ділянка 2), є сформованою з 20.02.2020, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.05.2025 № НВ-0001000892025.
Також відомості щодо означеної земельної ділянки внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 2332045312110.
Пунктом 5.2 рішення Криворізької міської ради від 30.06.2020 №4825 Товариству з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» визначено у тримісячний термін від дати ухвалення рішення укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки (пп. 5.2.1) та зареєструвати право оренди, що підлягає державній реєстрації, відповідно до закону (пп. 5.2.2).
Проте, як вказує позивач, договір оренди між позивачем та відповідачем-1 укладений не був, право оренди за останнім не зареєстровано. 
Разом з тим, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 427883399 від 21.05.2025 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Ракітіна, будинок 31у, розташований об`єкт нерухомого майна – комплекс будівель та споруд, які на праві спільної часткової власності належать: 
- Приватному підприємству-фірмі «Дарьял» (далі – відповідач-2) – 25/1000 частки з 01.10.2020; 
- Товариству з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» – 975/1000 частки, з 03.03.2014. 
Рішенням Криворізької міської ради від 24.06.2015 №3728, яке набрало чинності 01.01.2016 та діяло до 31.12.2021, затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу, яка у тому числі містить середню (базову) вартість 1 кв.м земель міста станом на 01.01.2014 у розмірі 270,60 грн. 
Рішенням Криворізької міської ради від 26.05.2021 №506 встановлено ставки плати за землю та пільги із земельного податку на території м. Кривого Рогу (далі – Рішення від 26.05.2021 №506), яке набрало чинності з 01.01.2022, та в якому ставка орендної плати для тієї ж секції 11.02 – встановлена у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земель міста (рядок 11.02 в додатку 2 до Рішення від 26.05.2021 №506).
Рішенням Криворізької міської ради від 26.05.2021 №523, яке набрало чинності 01.01.2022, затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу, розроблену Державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст "Діпромісто" імені Ю.М. Білоконя». З моменту набрання чинності означеного рішення, рішення Криворізької міської ради від 24.06.2015 №3728 втрачає чинність.
Згідно з листом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 19.11.2024 №53267/5/04-36-04-12-14 відповідачі за земельну ділянку з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038, площею 0,1326 га, на вул. Ракітіна, 31у (ділянка 2) у Покровському районі податкові зобов`язання не визначають та не сплачують.
Позивач зазначає, що відповідачі за період з 01.04.2021 до 31.12.2023 користувались земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, оскільки у цей період між сторонами не існувало договірних правовідносин щодо земельної ділянки. Тому вказані обставини зобов`язують відповідачів до здійснення оплати за фактичне користування земельною ділянкою, оскільки безоплатне використання землі не допускається. 
Таким чином, відповідачі, як фактичні користувачі земельної ділянки, без достатньої правової підстави, за рахунок позивача, зберегли у себе грошові кошти у розмірі 251379,52 грн. (відповідач 1) та 6445,63 грн. (відповідач 2), за користування земельною ділянкою комунальної власності за період з 01.04.2021 до 31.12.2023, тому, на думку позивача, зобов`язані повернути ці кошти йому на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з позовом до суду.
В свою чергу відповідачі проти позову міської ради заперечували, заявивши клопотання про призначення судової експертизи у справі з метою встановлення фактичної площі земельної ділянки, яка знаходиться у їх користуванні.
Крім цього, відповідачами були заявлені клопотання щодо застосування позовної давності до позовних вимог відносно кожного відповідача.
Оцінивши доводи сторін та представлені на їх підтвердження докази, місцевий господарський суд ухвалив оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог Криворізької міської ради.

Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Водночас суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши встановлені судом обставини, дослідивши наявні у справі докази, доводи апелянта та заперечення позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2026 у справі №904/2770/25 підлягає залишенню без змін з огляду на таке.
Щодо характеру спірних правовідносин та доводів апелянта про необґрунтовану відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотань відповідачів про призначення судової експертизи у справі.
Так, відповідно до приписів частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) реалізуються через право постійного користування або право оренди.
Частиною першою статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 ЗК України).
Принцип платного використання землі передбачено й статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Тобто власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Отже, положення глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18, від 17.03.2020 у справі №922/2413/19.
Отже фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16 та від 20.09.2018 у справі №925/230/17.
Як встановлено, одним з доводів апеляційної скарги відповідача-1 зазначено безпідставну відмову суду першої інстанції у призначенні судової експертизи у справі. При цьому, необхідність проведення експертного дослідження у справі відповідачі обґрунтовували своїми запереченнями щодо фактичного використання земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 саме площею 0,1326 га, на вул. Ракітіна, 31 (ділянка 2) у Покровському районі.
За змістом частин 1, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Положеннями частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.
Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.
За приписами статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Означена правова позиція висловлена, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16 та від 24.01.2018 у справі №917/50/17.
Згідно зі статтею 100 Господарського процесуального кодексу України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, клопотання відповідачів про призначення судової експертизи у справі обумовлене посиланнями на необхідність встановлення дійсного фактичного розміру земельних ділянок, які використовуються відповідачами.
Проте, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що виходячи із принципу диспозитивності господарського судочинства, місцевий господарський суд наділений виключною компетенцією щодо оцінки доказів при розгляді справи по суті, як суд першої інстанції. Така оцінка повинна ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів у судовому процесі, з врахуванням сукупності всіх обставин.
У випадку якщо суд приходить до висновку, що для надання оцінки певним обставинам справи необхідні спеціальні знання експерта, суд вправі призначити судову експертизу, поставивши перед ним ряд питань, та визначити відповідну експертну установу на власний розсуд.
Оцінивши доводи учасників справи та застосувавши власні дискреційні повноваження, суд першої інстанції відмовив у задоволенні відповідних клопотань. 
Звідси можна зробити висновок про відсутність у місцевого господарського суду потреби в застосуванні спеціальних знань при розгляді даного спору.
Одночасно, суд апеляційної інстанції погоджується з відповідними процесуальними висновками суду першої інстанції, оскільки матеріали даної справи містять у собі достатні докази, внаслідок оцінки яких суд може самостійно встановити наявність або відсутність обставин, на які посилаються відповідачі.
Зокрема, в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2021 у справі №904/4393/21 (яке набрало законної сили) встановлено факт безпідставного збереження ТОВ «ПКФ Літмєх» коштів у розмірі орендної плати за користування земельними ділянками з кадастровими номерами 1211000000:04:086:0037 та 1211000000:04:086:0038.
У постанові Верховного Суду від 06.09.2022 у справі №904/4393/21 зазначено, що судами обох інстанцій встановлено, що ТОВ «ПКФ Літмєх» як власник об`єкта нерухомого майна у відповідній частині у спірний період користувався земельними ділянками, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, не сплачуючи коштів за користування нею, відтак суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідач є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Заперечення скаржника з приводу преюдиційного характеру вказаного судового рішення по відношенню до обставин цієї справи розцінюються апеляційним судом як безпідставні та неспроможні.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявні рішення Криворізької міської ради, якими відповідачу-1 виділялась земельна ділянка з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 саме площею 0,1326 га.
Верховним Судом у постанові від 17.08.2022 у справі №922/1646/20 зроблено наступні висновки.
Згідно з приписами частин десятої, одинадцятої статті 11 Господарського процесуального кодексу України якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права); забороняється відмова у правосудді з мотивів, зокрема відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
Відповідно до частини четвертої статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
За відсутності іншої норми права, яка б урегульовувала подібні правовідносини, а також враховуючи ненадання відповідачами альтернативного розрахунку спірних сум, Верховний Суд вважає обґрунтованим та правомірним застосування судами попередніх інстанцій пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за аналогією у спірних правовідносинах та дійшов висновку, що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці, можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим.
Колегія суддів суду касаційної інстанції також зазначила те, що в силу положень частини першої статті 93 та статей 125, 206 Земельного кодексу України іншим шляхом спірні правовідносини можуть бути врегульовані тільки за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідного договору оренди земельної ділянки, у тому числі за результатом поділу спірної земельної ділянки (за наявності технічної можливості, з урахуванням фактичного розташування належних відповідачам будівель). 
Враховуючи вищенаведений висновок Верховного Суду, колегія суддів звертає увагу на те, що в межах даної справи не було встановлено обставин, які б свідчили про намір виконання відповідачами свого обов`язку з належного оформлення та державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою під нерухомим майном.
Відтак, суд першої інстанції не мав жодної потреби в застосуванні спеціальних знань при перевірці наявного в матеріалах справи розрахунку безпідставно збережених відповідачами коштів, а правомірно та обґрунтовано виходив з чинних законодавчих положень, а також позиції сталої та послідовної судової практики.
Відсутня відповідна потреба в експертному висновку і у суду апеляційної інстанції, що зумовлює відмову в задоволенні заявленого ПП «Дарьял» клопотанні про призначення судової земельно-технічної експертизи.
Натомість, дослідивши заявлену нормативно грошову оцінку спірної земельної ділянки та додатково перевіривши проведений позивачем на цій підставі розрахунок безпідставно збережених відповідачами коштів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпомилковості останнього.

Щодо тверджень апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції положень закону про позовну давність.
Як вбачається за матеріалів справи, 25.03.2026 від відповіачем-2 було подано до місцевого господарського суду про застосування строку позовної давності, за змістом якої він просив суд:
- застосувати строк позовної давності, що сплинув, до позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача-1 безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 за період з 01.04.2021 до 01.06.2022 у розмірі 82620,67 грн та на цій підставі відмовити у задоволенні позову у розмірі 82620,67 грн;
- застосувати строк позовної давності, що сплинув, до позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача-2 безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 за період з 01.04.2021 до 01.06.2022 у розмірі 2118,49 грн та на цій підставі відмовити у задоволенні позову у розмірі 2118,49 грн.
Відповідач-1 також подав відповідну заяву про застосування строку позовної давності, в якій він просив застосувати строк позовної давності, що сплинув, до позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача-1 безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:04:086:0038 за період з 01.04.2021 до 01.06.2022 у розмірі 82620,67 грн та на цій підставі відмовити у задоволенні позову у розмірі 82620,67 грн.
Згідно доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, останній наполягав на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 №4434-IX.
Дослідивши представлені апелянтом заперечення, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п. 1 ст. 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. 
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п. п. 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). 
Відповідно до ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених ст. ст. 253-255 цього Кодексу.
Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. 
За змістом ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов - можливості реалізувати своє право на захист у примусовому порядку, тобто через суд. 
Водночас, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. 
02.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пунктами 12-14 такого змісту: « 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину». 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-V-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. 
Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVD-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функції, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. 
На території України дію карантину було продовжено постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 № 1423 до 30.04.2023, після чого дію карантину вкотре продовжено постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30.06.2023. 
Таким чином, перебіг позовної давності з 02.04.2020 до 30.06.2023 зупинявся на період введення на території України карантину. 
Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинявся. 
14.09.2025 набрав чинності Закон № 4434-IX від 14.05.2025 «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», відповідно до якого з перехідних положень Цивільного кодексу виключається норма, що зупиняла на час воєнного стану перебіг строків позовної давності. 
Позовну заяву у справі було подано представником Криворізької міської ради 28.05.2025, з урахуванням чого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про те, позивачем не було пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування спірною земельною ділянкою за період з 01.04.2021 до 31.12.2023.
Інші доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції враховані, проте, не є такими, що впливають на висновки суду апеляційної інстанції у даній постанові.
Узагальнюючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою доказів та висновками суду першої інстанції, однак не спростовують встановлених обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права.
На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені безпомилково.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Центральний апеляційний господарський суд зазначає, що аргументи були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому судом встановлено, що оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Хаджинастасиу проти Греції»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справі, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження. 
За змістом ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2026 у справі №904/2770/25 слід залишити без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКФ Літмєх» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2026 у справі №904/2770/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2026 у справі №904/2770/25 залишити без змін.

Справу №904/2770/25 повернути до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 30.06.2026.

Головуючий суддя Г.В. Левшина 

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков