ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 460/23319/23
адміністративне провадження № К/990/42250/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Жука А.В., Мацедонської В.Е.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мандрика Владислава Володимировича
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року (суддя - Недашківська К.М.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року (головуючий суддя - Глушко І.В., судді: Запотічний І.І., Хобор Р.Б.)
у справі № 460/23319/23
за позовом ОСОБА_1 
до військової частини НОМЕР_1 
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення дій.
I. РУХ СПРАВИ
1. У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168), в розмірі 30 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01 лютого 2023 року по 30 вересня 2023 року, з урахуванням фактично виплачених сум;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168 у розмірі 30 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01 лютого 2023 року по 30 вересня 2023 року, з урахуванням фактично виплачених сум.
2. В обґрунтування позову зазначає, що відповідач безпідставно не виплачує йому додаткову винагороду з урахуванням змін до Постанови № 168, які набрали законної сили з 01 лютого 2023 року, посилаючись на те, що позивач не брав участі в бойових діях і не був направлений на охорону об`єктів критичної інфраструктури. Однак, як зазначає позивач, ненарахування та невиплата додаткової винагороди є порушенням фундаментальних, конституційних принципів, якими встановлено, що права особи та саме їх об`єм визначається виключно на підставі законів України. 
3. Позивач вказує на те, що Постанова № 168 не передбачає жодних виключень для позбавлення військовослужбовця додаткової винагороди, яка підлягає виплаті під час проходження військової служби у період дії воєнного стану. Водночас, відповідно до пункту 1 цієї постанови для виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Державної спеціальної служби транспорту на період дії воєнного стану у розмірі 30 000 грн необхідно встановити такі обставини, як: перебування на військовій службі у період дії воєнного стану; перебування на військовій службі у статусі військовослужбовця Державної спеціальної служби транспорту. Оскільки він є військовослужбовцем Державної спеціальної служби транспорту, проходить військову службу у період дії воєнного стану, то за ним зберігається право на додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн, яка не була нарахована та виплачена відповідачем. 
4. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року, відмовлено в задоволенні позову.
5. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, представник позивача - адвокат Мандрик В.В. звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
6. Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
7. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2026 року для розгляду справи № 460/23319/23 (провадження № К/990/42250/24) визначено колегію суддів у складі: Білак М.В. (головуюча суддя), судді Жук А.В., Мацедонська В.Е.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
8. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 15 липня 2022 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця 2 відділення охорони 5 взводу охорони 5 роти охорони 2 батальйону охорони, що підтверджується записами у військовому квитку та довідкою за підписом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 серпня 2023 року № 5046.
9. У відповідь на адвокатський запит військова частина НОМЕР_1 у листі від 15 вересня 2023 року повідомила, що за період служби по 31 січня 2023 року здійснювалось нарахування та виплата ОСОБА_1 додаткової грошової допомоги у розмірі 30 000 грн відповідно до вимог Постанови № 168 та наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам». Отже, з урахуванням внесених до Постанови №168 змін, що набрали законної сили з 01 лютого 2023 року, оскільки ОСОБА_1 участі в бойових діях не приймав, на охорону об`єктів критичної інфраструктури не направлявся у військової частини НОМЕР_1 відсутні підстави для виплати йому додаткової винагороди, передбаченої постановою №168.
10. Проте позивач вважає, що має право на додаткову винагороду відповідно до Постанови №168 в розмірі 30 000 грн в розрахунку на місяць за період з 01 лютого по 30 вересня 2023 року, яку протиправно не було виплачено відповідачем, у зв`язку з цим звернувся до суду.
IІI. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
11. Cуд першої інстанції керувався тим, що об`єкт, охорону якого позивач здійснював у спірний період в складі сил і засобів військової частини в переліку об`єктів державного значення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2000 року №1833-034 «Про затвердження переліків об`єктів державного значення, що підлягають охороні та обороні в умовах надзвичайного стану та особливого періоду» відсутній, так само відсутній такий об`єкт в переліку об`єктів критичної інфраструктури, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року №1229-рс-ОП «Про затвердження переліку об`єктів критичної інфраструктури (І категорії критичності), які потребують першочергового прикриття від повітряних ударів противника».
12. Оскільки позивач участі у бойових діях не приймав, на охорону об`єкту критичної інфраструктури не направлявся, у військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для виплати додаткової винагороди у спірний період.
13. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів факт виконання у спірний період бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) - ні у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил), ні з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями, ні із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.
V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
14. Підставою касаційного оскарження у цій справі представник позивача зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
15. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме: абзац 24 пункту 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок № 260) та частину другу статті 10 Закону України «Про критичну інфраструктуру» щодо виплати додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн військовослужбовцям Державної спеціальної служби транспорту, які виконують бойові (спеціальні) завдання виключно з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури). Проте висновок Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права відсутній, що викликає необхідність його формування. 
16. Вказує на те, що позивач з 15 липня 2022 року по теперішній час: 1) був військовослужбовцем Державної спеціальної служби транспорту; 2) проходив військову службу у період дії воєнного стану. Таким чином за ним зберігається право на додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн відповідно до вимог пункту 1 Постанови № 168.
17. Також у касаційній скарзі представник позивача посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зазначивши, що суди не встановили обставини у справі, а саме: чи виконувались позивачем бойові завдання з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів протягом спірного періоду; якщо так, то на підставі яких документів відповідні завдання виконувались та протягом якого періоду; на підставі яких документів відповідач дійшов висновку, що відповідні об`єкти не були віднесені до «критичної» інфраструктури чи яку «категорію критичності» мали об`єкти, якщо вона виявилась недостатньою для здійснення виплати відповідачем; чи здійснювались виплати іншим підрозділам, які виконували завдання з оборони тих же об`єктів; якщо так, то на яких підставах.
18. У відзиві на вказану касаційну скаргу відповідач зазначає, що з 01 лютого 2023 року для отримання військовослужбовцем додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн недостатнього самого факту перебування на військовій службі та виконання поставлених командиром завдань, у тому числі щодо охорони військових чи цивільних об`єктів, а необхідно виконувати бойові (спеціальні) завдання щодо оборони об`єктів критичної інфраструктури. Крім того, факт виконання бойового (спеціального) завдання має бути підтверджений відповідними документами, визначеними у пункті 4 розділу XXXIV Порядку № 260 (бойовий наказ (розпорядження), журнал бойових дій та рапорт командира про участь у виконанні бойових (спеціальних) завдань).
Вказує, що з 01 лютого 2023 року позивач здійснював оборону та охорону об`єкта № 207 згідно бойового розпорядження командира 1 ОБР від 05 березня 2022 року № 5Т та наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 207 від 20 липня 2022 року. Проте цей об`єкт не відноситься ні до об`єктів критичної інфраструктури, ні до об`єктів державного значення, що підлягають охороні та обороні в умовах надзвичайного стану і особливого періоду, які визначені в переліку об`єктів, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1229-рс-ОП «Про затвердження переліку об`єктів критичної інфраструктури (І категорії критичності), які потребують першочергового прикриття від повітряних ударів противника» та постановою Кабінету Міністрів України 13 грудня 2000 року № 1833-034 «Про затвердження переліків об`єктів державного значення, що підлягають охороні та обороні в умовах надзвичайного стану та особливого періоду», у тому числі за місцем знаходження, а є додатковим об`єктом, охорону якого здійснювала військова частина НОМЕР_1 .
19. З огляду на це, як зазначає відповідач, відсутня одна із необхідних умов для виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн відповідно до Порядку № 260.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
20. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
21. Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою позивачу додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, у розмірі 30 000 грн за період з 01 лютого по 30 вересня 2023 року з причин відсутності підстав для її нарахування.
22. Частиною четвертою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
23. На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 та №69/2022 Кабінет Міністрів України Постановою № 168 передбачив на період дії воєнного стану виплату для військовослужбовців додаткової винагороди.
24. Так, відповідно до пункту 1 Постанови № 168 на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
25. Згодом зазначений пункт Постанови № 168 був змінений постановами Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року №350, від 01 квітня 2022 року №400, від 01 липня 2022 року №754, від 07 липня 2022 року №793, від 20 січня 2023 року №43.
26. Правова природа додаткової винагороди невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають зі статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.
27. Конкретизація умов, визначених положенням пункту 1 Постанови № 168, залежить від типу військового формування (роду військ), в якому проходить службу військовослужбовець.
28. Пунктом 2-1 Постанови № 168 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 року № 43, установлено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30 000 грн.
29. Наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, до якого наказом Міністра оборони України від 01 квітня 2022 року №98 (застосовується з 24 лютого 2022 року), внесено зміни шляхом доповнення розділу І пунктом 17 - на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
30. Наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року №44 (який застосовується з 01 лютого 2023 року) внесено зміни до Порядку №260, зокрема доповнено новим розділом: «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».
31. За пунктом 2 розділу ХХХІV Порядку №260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з Постановою № 168 виплачується в таких розмірах, зокрема:
30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил);
з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями;
із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.
32. Згідно з пунктом 4 розділу ХХХІV Порядку №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
33. Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2024 року у справі №240/28055/23, аналізуючи новий підхід до виплати додаткової винагороди у зв`язку з виданням наказу Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року №44, який допускає більшу диверсифікацію розміру додаткової грошової винагороди та визначення її виплати залежно від характеру та місця виконання завдань, вказав про те, що 30 000 грн виплачується лише на час виконання бойових або спеціальних завдань.
У порівнянні з переліком бойових (спеціальних) завдань, визначеним окремим дорученням Міністра оборони України від 23 червня 2022 №912/з/29, наказ Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року №44 дещо розширив перелік завдань, за виконання яких передбачена виплата додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн. За виконання деяких завдань розмір додаткової винагороди було зменшено до 30 000 грн, деякі завдання змінили своє формулювання.
34. Визначення конкретних завдань, які виконував військовослужбовець, встановлення їх належності до переліку бойових (спеціальних) завдань, за виконання яких передбачена виплата у розмірі 100 000 грн, 50 000 грн чи 30 000 грн, є ключовим для встановлення правомірності вимог позивача щодо виплати йому такої додаткової винагороди у спірний період.
35. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву звертав увагу на те, що по 31 січня 2023 року ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася додаткова винагорода у розмірі 30 000 грн відповідно до вимог Постанови №168 та Порядку №260, проте з 01 лютого 2023 року підстави для виплати такої винагороди відсутні.
36. Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій на підставі наданих сторонами пояснень та доказів, позивач у спірний період участі у бойових діях не приймав, на охорону об`єктів критичної інфраструктури не направлявся, бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) не виконував, а тому підстави для виплати йому додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, в розмірі до 30 000 грн відсутні.
37. У той же час у доводах касаційної скарги представник позивача звернув увагу на те, що позивач з 15 липня 2022 року є військовослужбовцем Державної спеціальної служби транспорту та проходив військову службу у період дії воєнного стану, а тому за ним зберігається право на виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн. Встановлення та існування таких двох обставин, на переконання касатора, є достатнім для виплати додаткової винагороди військовослужбовцю Державної спеціальної служби транспорту на період дії воєнного стану.
38. Проте таке переконання представника позивача є помилковим з огляду на вимоги Постанови № 168 та Порядку № 260, з урахуванням змін, які набрали чинності з 01 лютого 2023 року, необхідність виконання військовослужбовцем бойових або спеціальних завдань в період дії воєнного стану. 
39. Щодо оцінки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність об`єкту, охорону якого здійснював позивач у спірний період, в переліку об`єктів державного значення та об`єктів критичної інфраструктури, а також відсутність доказів здійснення позивачем охорони такого об`єкту, то представник позивача вказав на висловлену позивачем у позовній заяві презумпцію про здійснення охорони об`єктів критичної інфраструктури у період з 01 лютого по 30 вересня 2023 року. 
40. Презумпція - це ґрунтоване на ймовірності припущення про наявність або відсутність певних юридичних фактів, яке вважається істинним, доки не буде доведено протилежне. 
41. У відповіді військової частини НОМЕР_1 від 15 вересня 2023 року на адвокатський запит, надісланий адвокатом Мандриком В.В. у процесі надання правової допомоги ОСОБА_1 , повідомлено, що об`єкт, охорону якого здійснює ОСОБА_1 в складі сил засобів військової частини у переліку об`єктів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2000 року №1833-034 відсутній, так як відсутній даний об`єкт в переліку об`єктів критичної інфраструктури, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1229-рс-ОП. 
42. Тим самим висловлена позивачем презумпція (припущення) про охорону об`єкту критичної інфраструктури не ґрунтувалася на будь-яких доказах та, відповідно, не могла слугувати підставою для вимоги стягнути з військової частини додаткову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань з охорони такого об`єкту. Незважаючи на те, що позивач, як він стверджує, у силу виконання обов`язків під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , здійснює охорону об`єкту, докази, що такий об`єкт входить до переліку об`єктів критичної інфраструктури, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року №1229-рс-ОП, чи об`єктів державного значення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2000 року №1833-034, відсутні.
43. Представник позивача в касаційній скарзі вказував на необхідність формування правового висновку щодо застосування частини другої статті 10 Закону України «Про критичну інфраструктуру» в частині неврахування того, що у межах секторів критичної інфраструктури здійснюється категоризація об`єктів критичної інфраструктури, що не виключає можливість протиповітряного прикриття та наземної оборони кожної з категорій: 
І категорія критичності - особливо важливі об`єкти, які мають загальнодержавне значення, значний вплив на інші об`єкти критичної інфраструктури та порушення функціонування яких призведе до виникнення кризової ситуації державного значення;
ІІ категорія критичності - життєво важливі об`єкти, порушення функціонування яких призведе до виникнення кризової ситуації регіонального значення;
ІІІ категорія критичності - важливі об`єкти, порушення функціонування яких призведе до виникнення кризової ситуації місцевого значення;
ІV категорія критичності - необхідні об`єкти, порушення функціонування яких призведе до виникнення кризової ситуації локального значення.
44. Проте слід звернути увагу на те, що відповідно до статті 3 Закону України «Про критичну інфраструктуру» цей Закон регулює відносини у сфері функціонування та захисту критичної інфраструктури в цілому та її об`єктів у мирний час, а спірні правовідносини виникли у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою додаткової винагороди, встановленої на час дії воєнного стану та пов`язаної з проходженням військової служби у період дії воєнного стану. Особливості захисту та правового режиму об`єктів критичної інфраструктури в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану, особливого періоду регулюються законами України «Про правовий режим воєнного стану», «Про правовий режим надзвичайного стану», «Про функціонування єдиної транспортної системи України в особливий період» та «Про оборону України». 
45. Також касатор звертав увагу на невжиття судами визначених законом заходів, необхідних для з`ясування відповідних обставин, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
46. Так, за приписами частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
47. Частинами четвертою, п`ятою статті 77 КАС України визначено, що докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
48. З цього приводу слід зазначити, що як позивач, так і відповідач у обґрунтування своєї позиції зазначили відповідні докази, оцінку яким надав суд. З огляду на відсутність доказів виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями у спірний період, суди прийшли до обґрунтованого та правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
49. Враховуючи викладене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.
50. Доводи касаційної скарги про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, не знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.
51. Наведені в касаційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав уважати, що ними неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних судових рішень.
52. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
53. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 350, 356 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мандрика Владислава Володимировича залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 460/23319/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
А.В. Жук
В.Е. Мацедонська,
Судді Верховного Суду