УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/11641/25 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого – судді Галацевич О.М. 
суддів:    Григорусь Н.Й., 
Панкеєвої В.А.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №295/11641/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою адвоката Божок Лілі Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М., у місті Житомир,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі – ТОВ «Юніт Капітал», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 39 023,75 грн, а також судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.04.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредитні кошти у сумі 7 700 грн із зобов`язанням їх повернення та сплати відсотків.
Позивач зазначав, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого первісний кредитор відступив право вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах прав вимоги.
На підтвердження переходу права вимоги позивач посилався на укладення між сторонами відповідних договорів факторингу та реєстрів прав вимоги, зокрема реєстру прав вимоги № 238 від 04.07.2023, а також подальше відступлення права вимоги 19.12.2024 на користь ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» та 04.06.2025 – на користь позивача.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, яка за його розрахунком становить 39 023,75 грн, з яких 7 699,80 грн – заборгованість за тілом кредиту та 31 323,95 грн – заборгованість за відсотками. 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04 грудня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором у сумі 39 023,75 грн, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 000 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, адвокат Божок М.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту отримання відповідачем кредитних коштів. Зокрема, надана платіжна інструкція не є підтвердженням зарахування коштів на рахунок відповідача, а первинні банківські документи, які б беззаперечно підтверджували здійснення такої операції, у матеріалах справи відсутні. Крім того, зазначає, що позивачем не доведено належного переходу до нього права вимоги за кредитним договором, оскільки надані витяги з реєстрів прав вимоги не дають можливості встановити обсяг переданих прав та ідентифікувати спірну заборгованість, а первинні документи щодо відступлення права вимоги суду не надані. Також в апеляційній скарзі звертається увага на безпідставність нарахування відсотків у заявленому розмірі. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Юніт Капітал» заперечує проти її задоволення та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Позивач зазначає, що факт перерахування кредитних коштів відповідачу підтверджується наданими платіжними документами, а також інформацією банківської установи про перерахування коштів на картку відповідача. Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідач частково виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про визнання ним факту укладення договору та отримання кредитних коштів. Щодо переходу права вимоги позивач зазначає, що такий перехід підтверджується укладеними договорами факторингу та відповідними реєстрами прав вимоги, які містять дані про відповідача як боржника. Також позивач вказує, що нарахування відсотків здійснено відповідно до умов кредитного договору, а відсутність окремих первинних документів не свідчить про відсутність заборгованості.
У письмових поясненнях від 24 квітня 2026 року адвокат Божок М.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , підтримала доводи апеляційної скарги, зазначивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 09 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 порушила взяті на себе зобов`язання щодо повернення отриманих кредитних коштів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, а право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до позивача. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені без урахування умов кредитного договору щодо строку виконання зобов`язання та порядку реалізації права на дострокове стягнення заборгованості, а також із неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, при цьому відповідно до статті 207 ЦК України та положень Закону України «Про електронну комерцію» письмова форма правочину може бути реалізована шляхом вчинення електронного правочину.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином.
За змістом ст. ст. 512, 514, 517 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Судом встановлено, що 18.04.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №939216656, який підписаний відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає положенням статей 11,12 Закону України «Про електронну комерцію» (а.с.31-40). 
На виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 надано грошові кошти у розмірі 7 700 грн шляхом їх перерахування на платіжну картку, зазначену відповідачем при укладенні договору, що підтверджується платіжним документом від 18.04.2023, який містить відомості про отримувача, реквізити платіжної картки, суму переказу та призначення платежу із посиланням на кредитний договір (а.с.9, 20).
Матеріалами справи також підтверджено, 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу, згідно п.4.1 якого право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру права вимоги.
Укладеними додатковими угодами учасники погоджували продовження строку дії договору, зокрема, угодою № 19 від 28.11.2019, угодою № 26 від 31.12.2020, угодою № 27 від 31.12.2021, угодою № 31 від 31.12.2022, угодою № 32 від 31.12.2023 – зі строком дії договору до 31.12.2024 (а.с.79-85).
Згідно сформованого станом на 04.07.2023 реєстру з відтворенням відомостей про боржника ОСОБА_1 , заборгованість за кредитом становила – 20 208,85 грн, з яких: 7 699,00 грн сума кредиту, 12 509,05 грн – відсотки (а.с.71).
У подальшому право вимоги за кредитним договором відступалося за договорами факторингу, зокрема: 19.12.2024 - від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», та 04.06.2025 - від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал» (а.с.65-70, 57-62). Відповідно до реєстрів прав вимоги сума заборгованості становила 39 023,75 грн, з яких 7 699,00 грн - тіло кредиту, 31 323,95 грн - проценти (а.с.63,64). 
Матеріали справи не містять доказів недійсності зазначених договорів факторингу, у зв`язку з чим діє презумпція правомірності правочину.
З рахуванням вищевикладеного, внаслідок послідовного укладення договорів факторингу право вимоги за договором кредиту №939216656 від 18.04.2023, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Юніт Капітал».
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності договірних відносин, неперерахування кредитних коштів та відсутності права вимоги є безпідставними і спростовуються дослідженими доказами.
Разом з тим, 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування».
Так, відповідно до пунктів 10, 11 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі №727/5461/23 (провадження №61-17096св23) дійшов висновку, що споживчим є будь-який кредит, наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Праву кредитора на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Положеннями ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про споживче кредитування» порядок реалізації такого права. 
Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц).
Відповідно до пункту 11.1 кредитного договору строк його дії становить 5 років з моменту укладення або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань.
Згідно з пунктом 11.2 договору позичальник має право користуватися кредитом до закінчення строку дії договору або до його дострокового розірвання.
Водночас пунктом 9.1.1.7 договору передбачено, що у разі порушення позичальником своїх зобов`язань кредитодавець має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, відсотків та інших платежів шляхом направлення позичальнику відповідного повідомлення, з моменту якого договір вважається розірваним.
Отже, умовами договору прямо передбачено, що право кредитодавця на стягнення всієї суми заборгованості до спливу строку дії договору пов`язане з дотриманням встановленого договором порядку дострокового припинення договору.
Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів направлення відповідачу повідомлення про дострокове припинення договору або вимоги про повернення всієї суми кредиту.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що строк виконання зобов`язання щодо повернення всієї суми кредиту не настав, а тому у позивача відсутні підстави для заявлення вимог про стягнення такої заборгованості у судовому порядку.
При цьому звернення кредитора до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості не звільняє його від обов`язку дотримання передбаченого договором та законом порядку реалізації такого права.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374, статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Крім того, справа відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України є малозначною, у зв`язку з чим, згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження №61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 29 квітня 2026 року, є дата складення повного судового рішення 30 квітня 2026 року.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Божок Лілі Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовільнити частково, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий 

Судді: