Справа № 521/2364/26
Номер провадження № 2/521/3637/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року         м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Громіка Д.Д.,
при секретарі – Котигорох Н.С., 
за участі представника позивача – Завальнюка Д.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі суду м. Одеси, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до Хаджибейського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17.11.2021 року між ним та ОСОБА_2 була досягнута домовленість, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 1000 доларів США в якості авансу за купівлю на ім?я позивача автомобіля, а відповідач зобов?язався купити автомобіль та його розмитнити до 17.03.2022 року.
Позивач вказує, що станом на 24.06.2025 року автомобіль не придбаний, а грошові кошти не повернуті, у зв`язку з чим він просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1118,00 дол. США.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 13.03.2026 року відкрито провадження у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, проте у день розгляду справи направила на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи. Судом підстави викладені у клопотання визнанні не поважними та такими, що не підлягають задоволенню. З урахуванням думки представника позивача та за для дотримання розумних строків розгляду справи, було вирішено слухати справу за наявною явкою сторін. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 17.11.2021 року відповідачем ОСОБА_2 складено розписку про те, що він отримав від позивача ОСОБА_1 1000 доларів США, в якості авансу за купівлю на ім?я позивача автомобіля. Відповідач зобов?язався купити автомобіль та його розмитнити до 17.03.2022 року.
У судовому засіданні представник позивача повідомив, що між позивачем та відповідачем була домовленість, що ОСОБА_1 у визначений строк придбає на ім`я ОСОБА_2 транспортний засіб. За дані послуги позивачем були передані грошові кошти у розмірі 1000 дол. США. Грошові кошти передавались добровільно, без будь-якого примусу. Однак, у визначений у розписці строк, відповідач свої зобов`язання щодо придбання транспортного засобу не виконав та грошові кошти не повернув. 
Також представник позивача наголошував на тому, що відповідач не був власником чи іншим володільцем майна, а саме вказаного в розписці автомобіля, що давало йому право розпоряджатися ним, та не був наділений таким правом від імені уповноваженої на такі дії особою. З цього випливає, що відповідач без достатньої правової  підстави отримав грошові кошти від позивача, а тому саме на підставі ст. 1212 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу безпідставно отримані кошти.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Так, зміст угоди про передачу авансу свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, а саме, виникнення непоіменнованого договору, на виконання якого позивачем було передано відповідачу грошові кошти у розмірі 1000 дол. США для придбання транспортного засобу, що не заборонено статтею 628 ЦК України.
З пояснень наданих представником позивача та дослідженої у судовому засіданні копії розписки від 17.11.2021 року вбачається, що позивачем були передані грошові кошти за придбання та розмитнення транспортного засобу. У той же час відповідач зобов`язався придбати, розмитнити та доставити оговорений транспортний засіб до міста Одеси у строк до 17.03.2022 року .
Частинами 1,2 статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.
Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-3090цс15, Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція – позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Як встановлено у судовому засіданні та не заперечувалось представником позивача, ОСОБА_1 добровільно передав ОСОБА_2 частину грошових коштів за придбання та розмитнення транспортного засобу. Сторони обумовили строк виконання відповідачем зобов`язання та марку транспортного засобу, тобто визначили істотні умови договору.
Велика палата ВС у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17 прийшла до висновку, що оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту права, оскільки застосування положень ст. 1212 ЦК України передбачає абсолютну безпідставність набуття майна, тоді як позивач, добровільно передав грошові кошти відповідачу, а відповідач у свою чергу зобов`язався виконати обумовлені сторонами дії.
За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити.
Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати позивача на підставі ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 76-81, 247, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 08 червня 2026 року.

Суддя:          Д.Д. Громік