ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026	м. Дніпро	Справа № 904/1617/26	

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер -ВС", м. Житомир 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстерня Таргет", м. Підгородне 
про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації 

Суддя Ліпинський О.В.

Представники: справу розглянуто без повідомлення (виклику) учасників справи

СУТЬ СПОРУ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Партнер-ВС" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстерня Таргет" (далі - Відповідач) в якому просить суд:
- визнати інформацію викладену у скарзі вих. №1/01 від 25.02.2026 року Відповідачем, що була розміщена в системі електронних закупівель prozorro в мережі Інтернет за адресою: hltps://prozorro.gov.ua/iik7tender/UA-2026-02-05-002127-a/questions. недостовірною та такою, що порушує право на недоторканність ділової репутації Позивача;
- зобов`язати Відповідача протягом двох днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію таким самим способом, яким така була поширена, а саме, розмістити в системі електронних закупівель ProZorro в мережі Інтернет за адресою: https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2026-02-05-002127- a/qneslions на веб-сторііші тендерної закупівлі UA-2026-02-05-002127-а лист про спростування недостовірної інформації, викладеної у скарзі вих. №1/01 від 25.02.2026 такого змісту: "СПРОСТУВАННЯ. Інформація, що викладена Товариством з обмеженою відповідальністю “Майстерня Таргет” стосовно господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю “Партнер-ВС” у скарзі №1/01 від 25.02.2026 Товариства з обмеженою відповідальністю “Майстерня Таргет”, що міститься в розділі “Питання та вимоги” тендерної закупівлі UA-2026-02-05-002127-а, розміщеній за адресою: https://prozoiTQ.gov.ua/uk/tender/lJA-2026-02-05-002127-a/questions HE ВІДПОВІДАЄ ДІЙСНОСТІ", з зазначенням у такому листі результатів рішення суду у даній справі, включаючи публікацію резолютивної частини такого рішення.
Заявлені вимоги Позивач обґрунтовує порушенням його ділової репутації з боку Відповідача під час проведення тендерної закупівлі.
Ухвалою суду від 14.04.2026 року відкрито провадження у справі №904/1617/26, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників, відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.
Ухвала суду від 14.04.2026 року, яка направлялися за адресою місцезнаходження Відповідача згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулися до суду з поштовою відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".
Зважаючи на те, що в силу приписів п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи.
Крім того, про розгляд справи Відповідача повідомлено телефонограмою.
В порушенням вимог ухвали суду від 14.04.2026 року відповідач відзив на позовну заву не надав, в зв`язку із чим, керуючись ч. 9 ст. 165 ГПК України, справа вирішується за наявними матеріалами.
Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення ухвалено без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, - 

ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2026 року на сайті публічних закупівель “Prozorro” було оголошено про проведення закупівлі №UA-2026-02-05-002127-а. (за посиланням: https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2026-02-05-002127-а.) (а.с.13-14, 27-41).
Закупівля здійснювалася Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України.
У закупівлі взяли участь: Товариство з обмеженою відповідальністю “Партнер-ВС” та Товариство з обмеженою відповідальністю “Майстерня Таргет”.
23.02.2026 року у вказаній тендерній закупівлі Позивач розмістив скаргу із зауваження до документів Відповідача.
В свою чергу, 25.02.2026 року Відповідач у тендерній закупівлі розмістив скаргу №1/01 (в мережі Інтернет за адресою: hltps://prozorro.gov.ua/iik7tender/UA-2026-02-05-002127-a/questions.) з висловами, які на думку Позивача порушують ділову репутацію останнього, а саме:
Абз. 16-19 “Але, з хитрожопої позиції Партнер-ВС, відбувається підміна понять і сертифікати чудесним чином стають уже "єдиним документом", що підтверджує якість. І висмоктується з пальця ідея про тещо вони нібито не дійсні та відсутність якогось коду в них не підтверджує якість запропонованого предмета закупівлі.
Доводимо до Вашого відома, що подібні витівки з боку Партнер-ВС не новина. Ось аналогічний випадок, що стався нього тижня. Все аналогічно. Аналогічно конкуруємо з ними. Товар аналогічний. Наша тендерна документація є аналогічною. Доводи та аргументація Партнер-ВС теж: аналогічні. Ідентифікатор закупівлі -UA-2026-02-10-016100-а. Відповідь Замовника з в\ч НОМЕР_2 ми додаємо нижче. Мол/сете ознайомитесь. Як правильно їх відправили туди, звідки вони родом”.
Позивач наголошує, що в вищенаведених тверджень Відповідача, викладених у Скарзі, розміщеній на вебсайті “Prozorro”, останній викладає фактичні твердження щодо недобросовісності поведінки Позивача, який також є учасником закупівель UA-7076-07-05-002127-а та UА-2026-02-10-016100-а.
За доводами Позивача, наведені вислови виражають опис фактичних обставин проведення процедури публічних закупівель, інформацію щодо наданих на виконання тендерного замовлення документів та обрання серед учасників тендерної закупівлі Позивача. Також, у Скарзі Відповідач використовує словосполучення “з хитрожопої позиції” що є не тільки вульгарним, а й використовується як недоброзичливий термін, що описує дуже хитру, підлу, безпринципну та пронирливу компанію, яка завжди шукає власну вигоду, часто за рахунок інших або за допомогою неблаговидних, підступних методів.
Позивач стверджує, що оспорювана інформація не є оціночними судженнями, оскільки містить конкретні твердження про нібито системну недобросовісну поведінку Позивача, маніпулювання умовами тендерної документації та безпідставність правової позиції Позивача щодо наданих на виконання умов прийняття участі у тендерній закупівлі, що і стало підставою звернення до суду.
Також Позивач стверджує, що розмістивши скаргу на вебсайті “Prozorro”, Відповідач поширив недостовірну інформацію щодо Позивача, а отже інформація вказана у скарзі порочить ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню.
З матеріалів справи вбачається, що Позивач звернувся до суду з позовом про захист ділової репутації, шляхом визнання поширеної інформації недостовірною та такою що принижує ділову репутацію Позивача та спростування такої інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині.
Право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Це право за своєю природою може належати не лише фізичній, але й юридичній особі.
Відповідно до ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті права, які можуть їй належати, і це право підлягає захисту в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ст. 201 ЦК У країни особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі ділова репутація; ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене ст. 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим суб`єктом (підприємцем) як спосіб судового захисту про поширення інформації, що шкодить його діловій репутації.
Статтею 200 ЦК України передбачено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.
Згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
Під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин:
- поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;
- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;
- поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;
- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 10.07.2024 року у справі № 755/17554/19, від 23.07.2024 року у справі № 361/3910/19 та в ряді інших постанов.
У постановах Верховного Суду від 10.07.2018 року у справі №910/15148/17 та від 19.07.2018 року у справі № 910/5117/17 наведено висновок про те, що за відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 10.07.2024 року у справі № 755/17554/19 та від 22.05.2024 року у справі № 128/285/18).
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Для того, щоб відокремити фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 761/32924/19-ц від 22.11.2021 року.
Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам.
Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі № 757/33799/15-ц.
Відповідно до частин 1, 2 статті 30 Закону України “Про інформацію” ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).
Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2018 року у справі № 910/5117/17, від 04 серпня 2020 року у справі № 903/927/19.
Отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація чи її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
В свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі № 910/13556/18.
У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі “ТОВ “Інститут економічних реформ” проти України” від 02.06.2016 зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (див. рішення у справі "Лінґенс проти Австрії" (Lingens v. Austria) від 8 липня 1986, серія A, № 103, п. 46) (див. рішення у справі "Перна проти Італії" [ВП], заява № 48898/99, п. 40, від 25 липня 2001 року).
Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє “фактологічне підґрунтя” для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі “Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції”, п. 55).
Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі “Бразільє проти Франції”, заява № 71343/01, п. 37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення “Патурель проти Франції”, заява № 54968/00, п. 37, від 22 грудня 2005 року).
У справі “Дюльдін і Кіслов проти Росії” Європейський суд з прав людини зазначив: “ 37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише “інформації” або “ідей”, які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує “демократичного суспільства”.
Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 359/8847/16-ц та від 01.10.2019 року у справі № 910/13556/18.
На переконання суду, викладені у скарзі Відповідача висловлювання мають переважно характер оціночних суджень, а не фактичних тверджень, що можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.
Аналіз змісту спірної скарги свідчить, що її автор не повідомляє про конкретні встановлені факти протиправної поведінки ТОВ «Партнер-БС», не стверджує про вчинення останнім шахрайства, підроблення документів, змови із замовником, порушення законодавства про захист економічної конкуренції чи інших конкретних дій, які могли б бути перевірені на предмет їх істинності.
Натомість у тексті скарги використано вислови: «хитра маніпуляція фактами», «підміна понять», «псевдоаргументи», «це абсурд», «висмоктується з пальця ідея», «подібні витівки», «хитрожопа позиція Партнер-БС», які за своїм змістом є емоційно забарвленою критикою аргументації та процесуальної позиції іншого учасника закупівлі.
Такі висловлювання не містять об`єктивних фактів, які можуть бути доведені або спростовані. Навпаки, вони відображають суб`єктивне сприйняття автором доводів конкурента та оцінку ним правомірності й переконливості відповідних аргументів.
Використані мовні конструкції мають виразно полемічний характер та є типовими для спору між учасниками процедури закупівлі. Зміст висловлювань свідчить про незгоду автора зі способом тлумачення тендерної документації та з доводами, наведеними іншим учасником закупівлі, а не про повідомлення невизначеному колу осіб конкретних відомостей щодо фактів діяльності такого учасника.
Окремі висловлювання, зокрема «хитрожопа позиція Партнер-БС», хоча й мають грубий та емоційно забарвлений характер, спрямовані на характеристику позиції та аргументації опонента у межах конкретного спору, а не на повідомлення фактичних даних про особу чи її господарську діяльність. Сам по собі різкий або образливий характер висловлювання не перетворює його на фактичне твердження.
Також твердження про те, що «подібні витівки з боку Партнер-БС не новина», у контексті всього тексту супроводжується посиланням на іншу закупівлю та аналогічну, на думку автора, аргументацію конкурента. Вказане висловлювання є оціночною характеристикою поведінки учасника закупівель у подібних процедурах та не містить конкретизованих фактів, які могли б бути предметом перевірки на відповідність дійсності.
Таким чином, спірні висловлювання у своїй сукупності становлять критичну оцінку, суб`єктивні висновки та припущення автора щодо аргументації і поведінки конкурента в межах процедури публічної закупівлі, а тому мають ознаки оціночних суджень та не можуть розглядатися як поширення фактичних даних, що підлягають спростуванню в порядку статті 277 Цивільного кодексу України.
Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).
Суд зауважує, що опублікована Відповідачем інформація, хоча й має емоційне та подекуди провокативне забарвлення, проте її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення Позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.
На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин, заявлені Позивачем вимоги підлягають відхиленню в повному обсязі.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, судові витрати у справі покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 77-79, 86, 123, 126, 129, 233, 236-241, 238, 247, 252, 326 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити. 

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя О.В. Ліпинський