П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 640/33833/21	

Головуючий І інстанції: Самойлюк Г.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 09.04.2026р.) про прийняття звіту про виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, затримки виплати належної суми при звільненні, -
В С Т А Н О В И В:
30.12.2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі – 223 260,80 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.11.2021р. відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Однак, відповідно до ст.1 Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду м.Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022р. за №2825-ІХ, визначено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.
На підставі «Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом м.Києва№ (затв. наказом ДСА від 16.09.2024р. №399), акту приймання-передачі від 29.01.2025р., розпорядження керівника апарату Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2025р. за №1, а також протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 18.03.2025р. адміністративну справу №640/31119/21 передано на розгляд судді Самойлюк Г.П.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.03.2025р. прийнято справу до розгляду.
06.05.2025р. ухвалою суду першої інстанції залучено до участі у справі Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут в якості другого відповідача.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2025р. позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Стягнуто з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на корить ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 в розмірі 65417,84 грн. 
Вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили - 15.12.2025р.
10.03.2026р. ОСОБА_1 було подано до суду першої інстанції заяву про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №640/33833/21, в якій він просив зобов`язати відповідача надати звіт про виконання в повному обсязі рішення суду від 12.11.2025р. у даній справі та, відповідно, встановити строк для подання такого звіту. 
Зазначені вимоги обґрунтовані умисним, на думку позивача, не виконанням суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили у цій адміністративній справі. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.03.2026р. заяву позивача про встановлення судового контролю - задоволено. Зобов`язано Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут у тридцяти денний строк після отримання даної ухвали суду подати звіт про виконання рішення суду від 12.11.2025р. у справі №640/33833/21.
03.04.2026р. до суду 1-ї інстанції від Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут надійшов звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2025р. у справі №640/33833/21, відповідно до якого відповідачем повністю виконано рішення суду.
На підтвердження виконання рішення суду відповідачем у звіті зазначено, що ним виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 в розмірі - 65417,84 грн., із урахуванням обов`язкових податків та платежів, з огляду на лист ДКСУ України у м.Києві від 06.03.2025р. №25-14/2988.
Згідно з платіжними інструкціями від 24.03.2026р. №425, №426та №427 рішення суду від 12.11.2025р. виконано Військовим інститутом в повному обсязі.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року (прийнятою в порядку письмового провадження) було прийнято звіт відповідача про виконання судового рішення від 12.11.2025р. у справі №640/33833/21.
Не погоджуючись із зазначеною вище ухвалою суду першої інстанції, позивач 15.04.2026р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09.04.2026р. та ухвалити нове, яким відмовити у прийнятті звіту про виконання судового рішення, визнати факт часткового виконання вказаного судового рішення та, відповідно, повернути дану справу до суду першої інстанції для продовження судового контролю.
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2026р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
06.05.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
11.05.2026р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.
У відповідності до ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Положеннями ч.2 ст.55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій або ж бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Як передбачено у ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання ж судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.ч.2,3 ст.14 КАС України).
За приписами ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
У Рішенні від 30.06.2009р. №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив про те, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції» Суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.
Також, варто звернути увагу на те, що обов`язковість виконання судового рішення є однією зі складових елементів вимоги щодо ефективного правосуддя, яка виражається, головним чином, у тому, що державні органи зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio» (в силу своєї посади та визначених законом повноважень). Виконання рішення суду повинно бути справедливим, швидким, ефективним та пропорційним, тобто для цього мають бути забезпечені необхідні кошти та чіткі правові норми, що визначають доступні ресурси, відповідальні органи та механізми повного виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд 1-ї інстанції, на підставі наданих відповідачем доказів, дійшов висновку, що судове рішення від 12.11.2025р. у справі №640/33833/21 належним чином виконано.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам цієї справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано, зокрема, ст.382 КАС України.
У відповідності до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або ж за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах із приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
У ч.ч.1-5, 11 ст.382-3 КАС України регламентовано, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами ч.5 ст.382-1 Кодексу.
При цьому, суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, чи заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.
Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог ч.2 та/або 3 ст.382-2 цього Кодексу.
У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до ч.3 ст.382-1 цього Кодексу або ж за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.
Половина суми штрафу стягується на користь заявника, інша половина - до Державного бюджету України.
Суд за клопотанням суб`єкта владних повноважень може зменшити розмір штрафу або ж звільнити від його сплати на підставі доказів, що підтверджують здійснення керівником такого суб`єкта владних повноважень дій, які спрямовані на виконання рішення та які, на переконання суду, на момент розгляду звіту є достатніми і вичерпними.
Якщо судове рішення стосується здійснення виплат (пенсійних чи соціальних тощо), то суд може зменшити розмір штрафу або звільнити від його сплати на підставі доказів, які підтверджують відсутність бюджетних асигнувань у суб`єкта владних повноважень та вжиття його керівником всіх необхідних заходів для встановлення таких бюджетних асигнувань, які, на переконання суду, на момент розгляду звіту є достатніми і вичерпними.
Якщо суд прийняв звіт про виконання судового рішення, але суб`єктом владних повноважень відповідне судове рішення виконано не в повному обсязі, суд одночасно встановлює новий строк для подання звіту відповідно до ч.3 ст.382-1 цього Кодексу.
Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням судового рішення, механізм якого унормований, у тому числі, ст.382 КАС України, має на меті забезпечення належного виконання рішення суду. Судом можуть бути вжиті заходи реагування у межах судового контролю за виконанням рішень суду у формі встановлення нового строку для подачі звіту та/або накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду.
Підставами його застосування є, відповідно, неподання звіту суб`єктом владних повноважень про виконання рішення суду або ж якщо в поданому звіті причини невиконання чи неповного виконання судового рішення (дій зобов`язального характеру) є неповажними.
Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, суд має зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад судочинства, серед іншого, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказана позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 13.05.2021р. у справі №9901/598/19 та від 01.02.2022р. у справа №420/177/20.
Так, зі змісту рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2025р. у справі №640/33833/21 вбачається те, що з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут стягнуто на корить ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 в розмірі 65417,84 грн.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги позивача щодо невиконання Військовим інститутом телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут в повному обсязі рішення суду від 12.11.2025р. у справі №640/33833/21 (фактична виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 50371,74 грн., утримання 11775,21 грн. податку на доходи фізичних осіб (18%) та 3270,89 грн. військового збору (5%), колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як передбачено п.п.162.1 та 162.1.3 ст.162 ПК України (тут і надалі в редакції чинній станом на 24.03.2026р.) платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, податковий агент.
Згідно з пп.163.1.1 п.163.1 ст.163 ПК України, об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб фізичної особи резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Перелік доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу визначено п.164.2 ст.164 ПК України.
За змістом вимог пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім випадків передбачених, серед іншого, пп. «а» пп.164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Кодексу.
Так, пп. «а» пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПК України регламентовано, що не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або ж в розмірі, визначеному законом.
Разом із тим, пп.164.2.20 п.164.2 ст.164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включаються інші доходи, крім зазначених у ст.165 Кодексу.
У силу п.167.1 ст.167 ПК України, ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у п.п.167.2 167.5 ст.167 Кодексу) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
За приписами п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст.163 ПК України, а платниками цього збору особи, визначені п.162.1 ст.162 ПК України
При цьому, з 01.12.2024р. ставка військового збору для платників, визначених у п.162.1 ст.162 ПК України, становить 5% від об`єкта оподаткування (пп.1.3 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України).
Враховуючи вищевикладене, позивачу, вже звільненому з військової служби, дохід у вигляді виплати на виконання рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, був нарахований податковим агентом за рішенням суду, яке набрало законної сили 15.12.2025р., а тому такий дохід включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та оподатковується податком на доходи фізичних осіб (18%) та військовим збором (5%) на загальних підставах.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції, який погодився із доводами позивача, щодо протиправності виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі меншій ніж вказано в постанові апеляційного суду від 15.12.2025р., оскільки вчинення відповідачем, як податковим агентом, дій з утримання податків і зборів, передбачене податковим законодавством України та не потребує додаткового дублювання у судовому рішенні.
Помилковими апеляційний суд вважає доводи позивача стосовно застосування при виконанні судового рішення у даній справі, постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44, з огляду на те, що виплата щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат здійснюється при виплаті грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат. В той час, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені не входить до складу грошового забезпечення, відтак відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу в цій справі компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44) 
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 19.05.2022р. у справі №520/11620/2020.
Щодо доводів позивача стосовно протиправного використання ставки військового збору в 5%, а не 1,5%, яка діяла до 01.12.2024р., колегія суддів зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, був стягнутий судовим рішення від 12.11.2025р., а тому при виконанні рішення суду, відповідач, як податковий агент, дотримується вимог податкового законодавства чинного на час виникнення обов`язку, тобто на час набрання законної сили таким рішенням суду.
При цьому, помилковим є використання періоду затримки розрахунку при звільнені як часового проміжку для визначення норми податкового законодавства, яка має застосовуватись відповідачем, як податковим агентом.
Такої ж правової позиції з цього спірного питання дотримувався П`ятий апеляційний адміністративний суд і у постанові від 12.12.2025р. у справі №420/2641/25.
За наведених обставин, колегія суддів встановила, що рішення суду від 12.11.2025р. виконано фактично та в повному обсязі, а проведені позивачу виплати, здійснені апелянтом з дотриманням норм податкового законодавства (з утриманням податку на доходи фізичних осіб та військового збору), що є підставою для прийняття відповідного звіту відповідача.
У відповідності до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що, згідно зі ст.316 КАС України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.249,308,311,315,317,321,322,325,328,383 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 16.06.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: В.А. Голуб 

В.О. Скрипченко