СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Шевченка, 41а, селище Семенівка, Кременчуцький район, Полтавська область, 38200
тел. (05341) 9 17 39,e-mail: inbox@sm.pl.court.gov.ua, web: https://sm.pl.court.gov.ua
ідентифікаційний код 02886143 

Справа №536/2469/25
Провадження №2/547/305/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року с-ще Семенівка 
Семенівський районний суд Полтавської області в складі :
головуючої судді Самойленко Л.М.,
за участі секретаря судового засідання Вареник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в залі судових засідань Семенівського районного суду Полтавської області № 1 цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИВ:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (далі – ТОВ "Споживчий центр") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 17.02.2025 між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферта) № 17.02.2025-100001746. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у розмірі 18000,00 грн. Строк, на який надано кредит - 217 днів з дати його надання. Процентна ставка «Стандарт» фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за один день користування кредитом. Процентна ставка «Економ» фіксована незмінена процентна ставка у розмірі 0,5% за один день користування кредитом.ТОВ "Споживчий центр" свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 59760,00 грн, що складається із основного боргу в розмірі 18000,00 грн, процентів -27900,00 грн, комісії за надання кредиту - 1620,00 грн, комісії за обслуговування кредиту - 3240,00 грн, неустойки - 9000,00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ "Споживчий центр".
Тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь вказану суму боргу в розмірі 59760,00 грн та понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн.
Позовна заява подана 21.10.2025 в системі "Електронний суд" до Кременчуцького районного суду Полтавської області. 
06.03.2026 вищезазначена позовної заява надійшла до Семенівського районного суду Полтавської області за підсудністю на підставі ухвали Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14.01.2026 за зареєстрованим місцем проживанням відповідача ОСОБА_1 . 
Ухвалою Семенівського району суду Полтавської області від 13.03.2026 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом).
Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились. 
Представник позивача ТОВ "Споживчий центр" належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, до суду не з`явився. В позовній заяві просив розгляд даної справи проводити без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 8). 
Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення ухвали та суду та судових повісток до електронного кабінету (а.с. 66). 
Від відповідача ОСОБА_1 28.04.2026 надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідачвказав, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, та такими, що ґрунтуються на припущеннях та неналежних доказах. Просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.
Щодо відсутності доказів реального виконання договору (ненадання первинних бухгалтерських документів) зазначив, що позивач стверджує, що 17.02.2025 перерахував на його картковий рахунок 18000 грн. Єдиним доказом, який позивач надає на підтвердження цього факту, є документ, який у додатках до позову значиться як «invoice-70-1510-iPay-ua.pdf» (вих. №70-1510 від 15.10.2025), складений ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (сервіс iPay.ua). Цей лист не є належним та допустимим доказом отримання ним грошових коштів з наступних причин: наданий лист iPay.ua є звичайним інформаційним повідомленням між двома підприємствами. Він не містить підпису отримувача коштів, не містить печатки банківської установи і не підтверджує, що банк-емітент фактично зарахував ці кошти на мій баланс. Збій у платіжній системі, блокування транзакції банком отримувача, помилка у маршрутизації - усі ці фактори роблять інформацію від проміжного еквайєра недостатньою для суду. Позивачем не надано жодного банківського розрахункового документа, який би відповідав вимогам законодавства про бухгалтерський облік. Відповідно, позивач не довів факту надання останньому кредиту. Надана позивачем «Довідка-розрахунок» також не є первинним документом оскільки складена самим позивачем і є лише відображенням його внутрішні алгоритмів, а не доказом фактичної господарської операції.
Щодо нарахування комісій за надання та обслуговування кредиту. Заявлена до стягнення сума 59760 грн включає комісії: комісію за надання кредиту у розмірі 1620,00 грн та комісію за обслуговування у розмірі 3240,00 грн. Вважає, що нарахування цих платежів порушенням прав споживача. У паспорті кредиту позивач вказав, що комісія за обслуговування стягується за «організацію інформаційної підтримки, забезпечення платежів онлайн, відновлення паролю в особистому кабінеті». Підтримка сайту, робота телефонних операторів та обслуговування CRM-системи компанії це витрати позивача на ведення власного бізнесу, а не послуга, замовлена відповідачем. Вважає, що стягнення фіксованих комісій за власну операційну діяльність компанії суперечить вимогам закону, а відповідні пункти договору мають ознаки нікчемності. З огляду на це, просив суд відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення 4860 грн комісій.
Щодо подвійної відповідальності та розміру неустойки. Позивач просить стягнути 9000 грн неустойки, обґрунтовуючи це тим, що договір укладено після набрання чинності Законом № 3498-ІХ. Звернув увагу, що позивач розрахував орієнтовну реальну річну процентну ставку на рівні 2526,92% і вимагає стягнути 27900 грн відсотків за користування сумою у розмірі 18000 грн. Така ставка за своєю економічною суттю вже покриває всі ризики фінансової установи та має компенсаторний характер для позичальника. Нарахування додаткових 9000 грн штрафів має ознаки подвійної цивільно-правової відповідальності за затримку оплати, що суперечить статті 61 Конституції України.
Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК Україн розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Сума заявленого штрафу 9000 грн становить рівно 50% від початкової суми кредиту, яку зазначає позивач. Вважає, що стягнення такої неустойки є непропорційним і порушує загальноцивільні принципи справедливості, добросовісності та розумності. Крім того, в умовах воєнного стану законодавство встановлює пріоритет захисту громадян від надмірних штрафних нарахувань з боку фінансового сектору.
Щодо відсутності електронних доказів ідентифікації. Позивач стверджує, що відповідач підписав договір за допомогою одноразового ідентифікатора "Е928". Однак, на підтвердження цього факту не надано належних електронних доказів у розумінні ст. 100 ЦПК України. Відсутні цифрові логи серверів, довідки від мобільного оператора, які б підтверджували факт доставки відповідного SMS-повідомлення саме на його пристрій у зазначений час. Паперові роздруківки, згенеровані працівниками позивача, не можуть вважатися беззаперечним доказом його електронного волевиявлення. Без належної верифікації процедура підписання договору не може вважатися доведеною.
Отже, позивач не надав суду первинного бухгалтерського документа (банківської виписки), який би підтверджував факт надання останньому коштів. Заявлені комісії є необгрунтованими, а нарахована неустойка є непропорційною Відповідно, вимоги про повернення заявленого кредиту вважає необґрунтованими (а.с. 59-60).
Відповіддю на відзив від 29.04.2026 представник позивача ОСОБА_2 щодо форми договору вказав, щоміж ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії); 2) подання відповідачем заявки кредитного договору (кредитної лінії); 3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (кредитної лінії). Таким чином, було укладено спірний кредитний договір у електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової.
Щодо підписання договору та ідентифікації. Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс- повідомленні на номер, вказаний останнім як фінансовий. Саме його було використано відповідачем для підписання кредитного договору. Відповідач не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами. Також, підписуючи оферту відповідач підтвердив той факт, що розуміє умови, на яких укладається договір. У відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), відповідачем вкотре було підтверджено розуміння та чіткість умов укладання даного договору. Тобто, відповідач підтвердив факт ознайомлення зі змістом кредитного договору та погодився на відповідні умови кредитування. Також відповідачем не було надано відомостей щодо оскарження умов кредитного договору у судовому порядку.
Щодо видачі коштів відповідачу. Так, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача за допомогою інтернет-еквайрингу. Позивач надав на підтвердження доказ видачі кредитних коштів, що є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», оскільки містить усі відомості щодо платіжної операції у відповідності вищезазначеного закону, а відтак є належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу.Такі докази, як повний номер платіжної картки відповідача, банківські виписки фізичної особи в банківській установі тощо у позивача відсутні та не можуть бути ним отримані, оскільки позивач не є банківською установою у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», не здійснює відкриття чи обслуговування рахунків фізичних осіб та не має правового доступу до інформації про рух коштів за банківськими рахунками клієнтів. Відтак, вимога щодо подання позивачем банківських виписок відповідача або повних реквізитів його платіжної картки означає покладення на позивача обов`язку надати інформацію, яка охороняється банківською таємницею та доступ до якої для небанківської фінансової установи прямо заборонений законом. Ключовий доказ надання кредитних коштів не може бути визнаний неналежним доказом виключно з підстав відсутності у нього повного номера платіжної картки та персональних даних власника рахунку, оскільки відсутність зазначеної інформації є прямим наслідком законодавчих та регуляторних обмежень щодо обігу платіжних даних. Визнання такого доказу неналежним та недопустим призводить до правового абсурду, за якого будь-який платіжний документ, сформований відповідно до вимог законодавства про платіжні послуги та нормативних актів Національного банку України, апріорі не може бути використаний як належний доказ у цивільному процесі. Таким чином, відповідачем при оформленні заявки було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу відповідача), але відповідно до вищенаведених Постанов Правління Національного банку України позивач не може зазначати та зберігати у договорах, інших документах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. Позивачем було подано належні, допустимі та достатні докази на підтвердження обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги, що відповідає вимогам статей 76-79, 81 Цивільного процесуального кодексу України. Відтак зі змісту кредитного договору вбачається, що відповідач самостійно зазначив номер платіжного засобу, на який були перераховані кредитні кошти, а також підтвердив власним підписом достовірність наданих відомостей. Зазначені обставини свідчать не лише про формальне укладення договору, а й про визначення сторонами конкретного способу виконання зобов`язання кредитодавця щодо надання кредиту. До суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору, підписані одноразовим ідентифікатором, які містить номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею якою володіє виключно Банк-емітент картки. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Відтак, відповідач заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надав виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахункам. Зважаючи на наведені норми закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась. Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Сторона позивача вважає безпідставними доводи відзиву про ненадання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу. Згідно пункту 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини. Таким чином, виписка по рахунку клієнта, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв.
Щодо ідентифікації відповідача під час укладання договору. Відповідачем під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID. Так як позивач є абонентом-надавачем послуг при проходженні автентифікації (введенні пароля до інтернет-банкінгу, обраного відповідачем та підтвердження надання даних через систему BankID від абонента-ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідача шляхом отримання відповідних даних, перелік якої визначено в електронній анкеті специфікації взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Haniонального банку. При подачі позовної заяви додано відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID. Такі відомості були отримані у порядку і у формі, що передбачені специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, затвердженою Рішенням Ради Системи BankID Національного банку України (протокол від 20.09.2022 № B/57-0003/75064 (зі змінами) (протоколи від 09.01.2023 №B/57-0002/3089), що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Відтак, від центрального вузла системи BankID Національного банку України були отримані зокрема дані, які однозначно ідентифікують відповідача. Заперечуючи про належність проведення ідентифікації відповідач не підтвердив це відповідними засобами доказування.
Щодо заборони суперечливої поведінки. Процесуальна поведінка сторони відповідача у даній справі має ознаки суперечливої поведінки в контексті доктрини venire contra factum proprium та зловживання процесуальними правами. Так, сторона відповідача, заперечуючи сам факт укладення кредитного договору та факт надання останньому кредитних коштів, водночас заявляє заперечення щодо розміру процентної ставки за цим договором, а також щодо правомірності нарахування комісій та неустойки. Така позиція є внутрішньо несумісною, оскільки заперечення умов договору щодо процентів та інших платежів можливе виключно в межах визнання існування самого договору та факту отримання кредитних коштів. Фактично сторона відповідача формує свою процесуальну позицію, виходячи з презумпції укладеного кредитного договору та надання коштів, але намагається уникнути негативних для себе наслідків, пов`язаних із виконанням договірних зобов`язань шляхом одночасного заперечення самого юридичного факту виникнення таких зобов`язань. Така поведінка суперечить вимогам добросовісності, закріпленим у статтях 3 та 13 Цивільного кодексу України, а також обов`язку добросовісного користування процесуальними правами, встановленому статтею 44 Цивільного процесуального кодексу України. Отже, одночасне заперечення відповідачем факту укладення кредитного договору та надання кредитних коштів, з одного боку, і заперечення умов цього ж договору щодо процентів, комісій та неустойки з іншого, свідчить про наявність суперечливої процесуальної поведінки Такі доводи відповідача не можуть бути визнані судом послідовними та добросовісними, а відтак підлягають оцінці з урахуванням доктрини ест опелю та мають бути відхилені як такі, що судовоються на зловживанні процесуальними правами та не підлягають захисту.
Щодо комісії. Комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичаотником, з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу. З огляду на те, ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), уникнувши додаткових витрат. Безоплатність надання цих послуг законодавством не встановлена. Договором застережено, що до складу даної комісії не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства. Своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобовязуєтьсмя їх виконувати. За відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача.
Щодо неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. В той же час зазначив, що Законом України № 3498-ІХ від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ "Про споживче кредитування", зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень. На підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань.Кредитний договір з відповідачем був укладений після набуття чинності змін до ЗУ "Про споживче кредитування", а тому вимога позивача про стягнення неустокий є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримані кредиту (позики), в той час як ЗУ "Про споживче кредитування" є спеціальною нормою, яка регулює організаційних засад споживчого кредитування. питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування. Відповідно до умов кредитного договору, з відповідачем був укладений саме споживчий кредитний договір, тобто у кредит були отримані гроші для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, а тому в цьому випадку мають застосовуватись саме норми ЗУ «Про споживче кредитування». Зважаючи на викладене, неустойка за прострочення відповідачем виконання зобов`язання є правомірною та підлягає стягненю. Тому просив задовольнити позовні вимоги та здійснювати розгляд справи за його відсутності (а.с. 67-77).
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 17.02.2025 між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферта) № 17.02.2025-100001746. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у розмірі 18000,00 грн. Строк, на який надано кредит – 217 днів з дати його надання. Процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів. Процентна ставка «Економ» фіксована незмінна у розмірі 0,5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Денна процентна ставка 0,84%. Процентна ставка річних 306,13%.Загапльні витрати за кредитом 32760,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту 50760,00 грн. Реальна річна процентна ставка 2526,92%.Розмір процентів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України становить 547,5 % річних. Неустойка 270,00 грн за кожен день невиконання/неналежне виконання споживачем грошових зобов`язань з повернення суми кредиту. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4441-11хх-хххх-5447. 
Договір підписано одноразовим електронним підписом Е928 (а.с. 19-25).
Паспорт споживчого кредиту підписано одноразовим електронним підписом А928 (а.с. 17-18).
Видачу коштів за кредитним договором № 17.02.2025-100001746 від 17.02.2025 ОСОБА_1 підтверджено листом ТОВ «Універсальнв платіжні рішення» від 15.10.2025, де останнє зазначило про успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта: 17.02.2025, 16:01:31 сума 18000 грн, номер картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 656204208, призначення платежу – видача за договором кредиту № 17.02.2025-100001746 (а.с. 12-16, 26).
Тобто, позивач ТОВ "Споживчий центр" свої зобов`язання за кредитним договором виконало.
Відповідач зобов`язань за кредитним договором не виконав, про свідчить наявність заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
А згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
За абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснення в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Матеріалами справи підтверджується, що кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. ТОВ "Споживчий центр" належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 18000,00 грн.
Натомість, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого у нього утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості становить 59760,00 грн та складається із основного боргу -18000,00 грн, процентів - 27900,00 грн, комісії за 9000,00 грн надання кредиту -1620,00 грн, комісії за обслуговування - 3240,00 грн, неустойки -9000,00 грн. Проценти за користування кредитом нараховані за період з 17.02.2025 по 21.09.2025 в межаж строку та в розмірі, встановлених договором (а.с. 27).
Суд зазначає, що відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечує проти позовних вимог, однак не надав до суду жодного доказу на підтвердженнч своїх заперечень або на спростуванняч доводів позивача.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У даному випадку відповідач, заперечуючи проти позову, не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок щодо доказування. У цьому контексті підлягає застосуванню концепція негативного доказу, відповідно до якої сторона, що заперечує проти доведених іншою стороною фактів, повинна надати докази, які спростовують такі факти, або належним чином обгрунтувати неможливість їх подання. Відсутність будь-яких доказів підтвердження заперечень відповідача свідчить про їх декларативний характер і позбавляє суд можливості надати їм доказове значення. 
Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову (справа № 917/1307/18), якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення.
Таким чином, заперечуючи щодо укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, відповідач не подав суду жодні докази на спростування доводів позивача щодо укладення кредитного договору та отримання коштів, зокрема, виписки по рахунках, зазначених у кредитному договорі або клопотання про витребування таких доказів.
Проте, позивачем надано докази, які підтверджують факт укладення кредитного договору та перерахування коштів на рахунок відповідача, зазначений ним у п.4.1 пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) 4441-11XX-XXXX-5447( а.с.19). 
Доказів того, що цей рахунок не належить відповідачу, суду не надано.
Враховуючи викладене, судом встановлено, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 17.02.2025-100001746 від 17.02.2025 в частині стягнення 18000,00 грн заборгованості за кредитом, 27900,00 грн заборгованості за відсотками, 1620,00 грн за комісією за надання кредиту є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача комісії за за надання кредиту у сумі 1620,00 грн та за обслуговування кредиту в сумі 3240,00 грн суд бере до уваги наступне.
10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Комісія за надання кредиту включає послуги з перерахування кредитодавцем коштів на рахунок позичальника, оскільки ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі. Отримання кредиту без додаткових витрат можливе у відділенні ТОВ «Споживчий центр».
Тобто позивачем обґрунтовано встановлення та нарахування пені за видачу кредиту у розмірі 1620,00 грн.
Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію. надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2023 року по справі № 204/224/21 відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 172/410/21, та вказав, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до умов договору вбачається, що до комісії за обслуговування кредиту не включені послуги, які кредитодавець зобо`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, за надання інформації один раз на місяць на вимогу споживача про кредит. 
Разом з тим, у договорі зазначено, що комісія за обслуговування, пов`язана з наданням таких послуг: організація та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділенні, забезпечення можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення можливості відновлення забутого паролю, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. Докази надання таких послуг відсутні.
У зв`язку з наведеним у позивача відсутні підстави нараховувати комісію за обслуговування кредит в сумі 3240,00 грн.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача неустойки в сумі 9000 грн, суд приходить до наступного.
Заявляючи вимогу про стягнення неустойки позивач покликався на положения Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, на підставі якого, на думку позивача, дозволено здійснювати нарахування неустойки за договорами про споживчий кредит.
Проте поза увагою позивача залишились положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та 2120-1Х від 15 березня 2022 року, згідно яких: «У період дії в Україні воєнного, перехідні положення» Цивільного кодексу України, доповнені згідно із Законом № надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України (частина 2 статті 4 ЦК України).
Отже, частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів.
Відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що 9000,00 грн неустойки підлягають списанню позикодавцем (позивачем у справі) в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому відсутні підстави для її стягнення з відповідача.
За таких обставин, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором за кредитним договором № 17.02.2025-100001746 від 17.02.2025 в розмірі 47520,00 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 18000,00 грн, заборгованості за відсотками - 27900,00 грн, за комісією за надання кредиту -1620,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1926,25 грн (2422,40 х 47520,00 /59760,00) (а.с. 35).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,12,81,141,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" заборгованість за кредитним договором № 17.02.2025-100001746 від 17.02.2025 у розмірі 47520,00 грн (сорок сім тисяч п`ятсот двадцять гривень 00 коп). 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" судовий збір у розмірі 1926,25 грн.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Полтавського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складання повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач – Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А; код ЄДРПОУ 37356833).
Відповідач – ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Повний текст рішення складено 26.05.2026. 
Суддя Л.М.Самойленко