Миколаївський районний суд Миколаївської області

Справа № 490/76/25
Провадження № 2/945/805/25

 
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2025 року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Будак К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,
встановив:
Позивач 2-ий Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 91595,09грн.
В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року встановлено, що 15 вересня 2019 року о 13 годині 40 хвилин ОСОБА_1 на 126 км автодороги “Одеса- Мелітополь-Новоазовськ” керував транспортним засобом з клеверного мосту в напрямку с.Весняне Миколаївського району Миколаївської області, почав маневр повороту наліво для в`їзду в с. Весняне не впевнившись в безпеці свого маневру здійснив зіткнення з транспортним засобом PEUGEOT ВОХЕR під керуванням ОСОБА_2 , який рухався дорогою “Одеса-Мелітополь- Новоазовськ" в напрямку міста Одеса, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Водночас, власниця автомобіля PEUGEOT ВОХЕR, ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження. Таким чином, ОСОБА_1 своїми діями порушив п. 2, 3 “б”, 10.1, 10.8. Правил дорожнього руху, внаслідок чого його визнано винним за статтею 124 КУпАП України. Відповідач ОСОБА_1 , на момент ДТП проходив службу цивільного захисту на посаді старшого водія 19 ДПРЧ та перебував у званні молодший сержант служби цивільного захисту. Відповідно до наказу ДСНС України “Про припинення осіб шляхом приєднання” від 27 квітня 2024 року № 256, 19 ДПРЧ припинено, реорганізувавши її шляхом приєднання до 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Миколаївській області. Отже, після реорганізації підрозділів ДСНС, Відповідач проходив службу у 19 державній пожежно-рятувальній частині 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Миколаївській області.Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/0187379 транспортний засіб КАМАЗ 43253 номерний знак НОМЕР_1 застраховано Страховою компанією ТДВ “СК Гардіан”. Відповідно до полісу страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю встановлено 200 000 грн, а за шкоду, заподіяну майну 100 000 грн. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 08 квітня 2024 року позивача 2 ДПРЗ було зобов`язано відшкодувати на користь ОСОБА_3 3600 грн матеріальної шкоди та 12 500 грн моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2024 року в частині вирішення позовних вимог до 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області про відшкодування шкоди завданої майну скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області у відшкодування шкоди завданої майну 69 222 грн 36 коп. Рішення в частині стягнення з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області компенсації моральної шкоди змінено, збільшено її розмір з 12500 грн до 20000 грн. Стягнуто з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, в розмірі 1232 грн 60 коп. Стягнуто з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі 1140 грн 13 коп. Позивачем 2 ДПРЗ отримано лист з реквізитами для виконання зазначеної вище постанови Миколаївського апеляційного суду, на які було перераховано кошти. Відповідно до наказу Головного управління ДСНС України у Миколаївській області “Про кадрові питання” від 07 вересня 2023 року № 231 ОСОБА_1 звільнено зі служби цивільного захисту у зв`язку із закінченням строку контракту. Звідси випливає, що для відшкодування матеріальної шкоди, необхідно застосовувати положення, зазначені у статті 12 Закону, згідно якої, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Отже, оскільки ДТП сталася з вини відповідача, а матеріальна шкода була відшкодована потерпілим особам за рахунок позивача 2 ДПРЗ виникла необхідність у зверненні до суду із цим позовом, з метою стягнення з Відповідача, як з винної особи, заподіяну шкоду у порядку регресу.
Ухвалою судді відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву у 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, при цьому на електронну пошту суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності наполягаючи на задоволенні позову та не заперечуючи проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Судової влади. Заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 10.05.2023 № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача.
Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.
Згідно ч.ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 вересня 2019 року о 13 годині 40 хвилин на 126 км. а/д «Одеса-Мелітополь - Новоазовськ» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного ОСОБА_3 на праві власності транспортного засобу Peugeot Boxer реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу КАМАЗ-43253, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 . В результаті даного ДТП водій ОСОБА_1 та пасажир транспортного засобу Peugeot Boxer реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 отримали тілесні пошкодження та автомобілі отримали механічні пошкодження.
05 січня 2021 стосовно відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 532488, відповідно до якого 15 вересня 2019 року о 13 год. 40 хв. на 126 км, а/д «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» керував транспортним засобом автомобілем «Камаз 43253» державний номерний знак НОМЕР_3 з клеверного мосту в напрямку с. Весняне Миколаївського району Миколаївської області почав маневр повороту наліво для в`їзду в с. Весняне, не впевнившись в безпеці свого маневру здійснив зіткнення з транспортним засобом Peugeot Boxer, д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по автомобільній дорозі «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» в напрямку м. Одеса, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП.
Постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року у справі № 945/84/21 відповідача визнано винним за ст. 124 КУпАП.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 червня 2021 року постанову Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року скасовано. Визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення на підставі ст. 38 КпАП України.
Згідно витягу із наказу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області від 11 вересня 2017 року відповідача прийнято на службу та зараховано в кадри Державної служби України з надзвичайних ситуацій на посаду старшого водія 19 Державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС України у Миколаївській області з 11 вересня 2017 року.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2024 року стягнуто з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайної ситуації у Миколаївській області на користь ОСОБА_3 3600 грн матеріальної шкоди та 12 500 грн, як компенсацію моральної шкоди.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2024 року в частині вирішення позовних вимог до 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області про відшкодування шкоди завданої майну скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області у відшкодування шкоди завданої майну 69 222 грн 36 коп. Рішення в частині стягнення з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області компенсації моральної шкоди змінено, збільшено її розмір з 12500 грн до 20000 грн. Стягнуто з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, в розмірі 1232 грн 60 коп. Стягнуто з 2-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі 1140 грн 13 коп.
Наказом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області від 07.09.2023року звільнено зі служби з виключенням з кадрів ДСНС майстра-сержанта служби цивільного захисту, старшого водія 19 державної пожжежно-рятувальної частини 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Миколаївській області відповідача ОСОБА_1 з 10.09.2023року.
2 ДПРЗ ГУ ДНСН у Миколаївській області було виконано постанову Миколаївського апеляційного суду, добровільно сплачено грошові кошти в розмірі 69222,36грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1874 від 30.10.2024року; в розмірі 20000,00грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1875 від 30.10.2024 року; в розмірі 1140,13грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1876 від 30.10.2024 року; в розмірі 1232,60грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1877 від 30.10.2024року.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. 
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Отже, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було би не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. 
Відповідно до ч.1. ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч.1,2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч. 1ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до ч. 1ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником обов`язків, грошові виплати. 
Також, як зазначено у п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Чинним законодавством поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Ці види відповідальності за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. 
Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено у КЗпП України. 
Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Тому норми ЦК України, спрямовані на правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності, не поширюються на трудові правовідносини. 
Встановивши, що ДТП, в результаті якого пошкоджено автомобілі, сталося з вини відповідача, а також врахувавши, що позивач в порядку статті 1172 ЦК України відшкодував шкоду, завдану його працівником власникам пошкоджених внаслідок ДТП транспортним засобам, суд дійшов висновку про те, що спосіб захисту права позивача на відшкодування сплачених ним коштів ґрунтується на нормах статті 1191 ЦК України.
Вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисливих мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. 
Відповідно до положень статті 214 ЦПК України суд має встановлені на підставі наданих сторонами спору доказів обставини справи викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі «Беллє проти Франції» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. 
За позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Загальнообов`язкові процесуальні правила є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласностіі відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права.
Відповідно до статті 6 ЦПК України, Суд зобов`язаний поважати честь і гідність учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.
Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, а засади рівності і змагальності у судовому процесі є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції.
Згідно із практикою ЄСПЛ рівність засобів включає, серед іншого, процесуальну рівність.
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом («Дюлоранс проти Франції» (Dulaurans c. France), «Донадзе проти Грузії»).
Оскільки відповідач порушив норми ПДР України, в результаті чого позивачу була завдана майнова шкода у вигляді зайвих грошових витрат, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди такою, що підлягає задоволенню.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати.
Керуючись ст. 12, 13, 82, 95, 141, 263-265, 354,355 ЦПК України, ст. 130, 132, 233 КЗпП України, суд
ухвалив:
Позов 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ; паспорт серія НОМЕР_5 ; зареєстрований: АДРЕСА_1 ) на користь 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області (ЄДРПОУ 38312856; адреса: вул.Архітектора Старова,1/1 м.Миколаїв) матеріальну шкоду у розмірі 91595,09 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ; паспорт серія НОМЕР_5 ; зареєстрований: АДРЕСА_1 ) на користь 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області (ЄДРПОУ 38312856; адреса: вул. Архітектора Старова,1/1 м.Миколаїв) сплачений судовий збір в розмірі 3028,00грн.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з положеннями ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.
Повний текст рішення складено 05.01.2026 року.

Суддя     М.М.Войнарівський