Постанова
Іменем України

10 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 523/16625/14-ц
провадження № 61-9908св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року в складі судді Малиновського О. М., та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року (повний текст постанови складений 25 червня 2025 року) в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, визнання права власності.

Позов мотивований тим, що 29 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та державним підприємством «Транспортний експедиційний центр» (далі - ДП «Транспортний експедиційний центр») укладений договір інвестування № Бал/ТЕЦ-1-19, відповідно до умов якого підприємство зобов`язалося передати у власність інвестора об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 .

21 березня 2006 року ОСОБА_1 видав довіреність № 721 на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до якої уповноважив останню бути його представником за договором інвестування. 24 листопада 2008 року зазначена довіреність була скасована, про що нотаріусом внесено відповідний реєстраційний запис та направлено повідомлення до Єдиного реєстру довіреностей.

28 листопада 2008 року ОСОБА_2 , використовуючи скасовану довіреність, оформила в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» технічний запис та отримала свідоцтво про право власності на квартиру на його ім`я без його відома.

05 грудня 2008 року невстановлена особа, без його відома та згоди, видала довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 з правом управління та розпорядження спірною квартирою. 

23 січня 2009 року ОСОБА_2 , використовуючи зазначену довіреність, оформила договір купівлі-продажу вказаної квартири із ОСОБА_3 

ОСОБА_1  з урахуванням уточнень просив:
визнати недійсною довіреність від 05 грудня 2008 року, видану ним на ім`я ОСОБА_2 на право управління та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 23 січня 2009 року;
визнати за ним право власності на неї.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
оцінка наданих суду доказів в їх сукупності вказують на те, що ОСОБА_1 не підписував довіреність від 05 грудня 2008 року, а такий підпис належить іншій невстановленій особі. Відтак, у ОСОБА_1 було відсутне волевиявлення на посвідчення довіреності від 05 грудня 2008 року. Внаслідок чого, в силу частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, нотаріально посвідчену довіреність від 05 грудня 2008 року слід визнати недійсною. З тих же правових підстав і слід визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартир від 23 січня 2009 року, так як такий було укладено ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 за довіреністю, яка визнана даним рішенням недійсною з підстав відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на її посвідчення. Таким чином, такий договір не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Невизнання порушеного права власності ОСОБА_1 з боку відповідачів, враховуючи, встановлений судом факт правомірного виникнення у позивача первісного права власності на спірну квартиру, приймаючи до уваги визнання недійсними довіреність та договору купівлі-продажу, з метою поновлення порушеного права власності, суд вважає, що є підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими;
суд не погодився з посиланнями представника відповідачів на те, що експертні висновки, проведені у межах кримінальної справи є неналежним доказом, так як по-перше такі оцінюються судом, як письмові докази, по-друге стосуються одного і того ж предмету доказування, як в цивільній так і в кримінальній справі, по-третє з урахуванням принципу змагальності сторін не спростовані відповідачами іншими належними та допустимими доказами;
суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, в зв`язку з пропуском ОСОБА_1 позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідачів, як усно у судовому засіданні, так і в письмових запереченнях проти позову. Як було встановлено судом та підтверджується самими ОСОБА_1 про посвідчення довіреності від 05 грудня 2008року, договору купівлі-продажу квартири від 23 січня 2009 року він дізнався у березні 2009 року. Отже, наявні у справі докази вказують на те, що перебіг позовної давності розпочався у березні 2009 року та закінчився у березні 2012 року. З позовними вимогами ОСОБА_1 звернувся до суду 21 жовтня 2014 року, тобто за збігом більше двох років, а відтак з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог;
суд не прийняв до уваги посилання позивача та його представника про поважність пропуску позовної давності, який пов`язує з попереднім зверненням заступника прокурора Суворовського району м. Одеси до суду з позовними вимогами в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору стягнення майнової та моральної шкоди, так як рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2011 року (справа № 2-1690/11) у задоволенні позовних вимог було відмовлено у повному обсязі. Рішення суду ОСОБА_1 не оскаржувалось та набрало законної сили. При цьому з тексту рішення вбачається, що ОСОБА_1 особисто приймав участь в розгляді справи. Відтак, відмова у задоволенні позовних вимог не зупиняє перебігу позовної давності;
є неприйнятними й посилання на те, що до жовтня 2014 року (час звернення з цим позовом до суду) позивач мав надію про відновлення його прав в рамках кримінального провадження, оскільки проведення досудового розслідування не є перешкодою для відновлення порушених прав в частині визнання недійсними договорів в порядку цивільного судочинства. Крім того, судом враховується, що позивачу з 2009 року в межах цивільного судочинства надавалась правова допомога, як з боку працівників прокуратури, так і з боку його представників, які приймали участь в розгляді цивільної справи № 2-1690/11 Відтак, позивач мав достатній рівень доступу до суду у строки визначені законом. Будь-яких інших істотних обставин для визнання поважними пропуску позовної давності, які б заслуговували на увагу, судом не встановлено. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог в зв`язку з пропуском позовної давності.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково;
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Завальнюка Д. Ю задоволено частково;
рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року - скасовано та ухвалено нове судове рішення;
позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
колегія суддів проаналізувавши рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2011 року, яке набрало законної сили 11 травня 2011 року у справі № 2-1690/11 про відмову у позові заступника прокурора Суворовського району м. Одеси до суду в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору стягнення матеріальної та моральної шкоди, вбачає, що відмовляючи у заявлені вимог заступника прокурора в інтересах ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що проведення судово-почеркознавчої експертизи на предмет достовірності підпису у довіреності від 05 грудня 2008 року не виявилось можливим через вилучення під час досудового слідства оригіналу цього документа і не надання його органами досудового слідства в розпорядження цивільного суду і експерта у зв`язку з не завершення досудового слідства відносно відповідача ОСОБА_2 і не доведення у кримінальному провадженні її вини, що в свою чергу не надає суду підстав для висновку про недійсність договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Разом з тим, Суворовський районний суд м. Одеси у рішенні від 28 квітня 2011 року у справі № 2-1690/11 зазначив, що вказані обставини не позбавляють права заінтересованих осіб звернутися до суду з відповідним позовом за наслідками завершення досудового слідства та прийняття судом рішення у кримінальній справі. Крім того, у кримінальному процесі тривалість досудового розслідування може впливати на позовну давність, якщо позивач визнаний потерпілим. За загальним правилом, позовна давність зупиняється на час досудового розслідування, а його поновлення можливе у разі, якщо строк був пропущений з поважної причини, зокрема через тривалість розслідування. Як встановлено судом і не заперечується учасниками провадження, ОСОБА_1 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 12014600490004976, яке розпочато 21 грудня 2012 року і триває, а до цього кримінальна справа за частини третьої статті 190 КК України розслідувалась за правилами КПК України 1960 року з 2009 року;
постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2022 року змінені, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржувані судові рішення залишені без змін. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати. Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами. Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності. З наведених підстав Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 травня 2020 року у справі № 911/1693/18, за змістом яких підписання договору купівлі-продажу невстановленою особою від імені продавця є підставою для визнання такого договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України. Також відступила від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 753/15818/19, згідно з якими непідписання правочину однією з його сторін свідчить про недотримання як письмової форми договору, так і, відповідно, норм закону щодо нотаріального посвідчення правочину, укладеного між зазначеними в ньому сторонами, наслідком чого є нікчемність такого правочину;
у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, судом встановлено, що на час нотаріального посвідчення оспорюваної в судовому порядку довіреності від 05 грудня 2008 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстрованим Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_1 . До цього 24 листопада 2008 року в нотаріальному порядку ОСОБА_1 скасував раніше видану довіреність на ОСОБА_2 , строк якої на той час ще не закінчився, та як стверджує позивач іншої (нової) довіреності не видавав і такого наміру не мав, як і не мав наміру будь-кому відчужувати свою квартиру та будь-кого уповноважувати на такі дії;
оцінка наданих суду доказів в їх сукупності вказують на те, що ОСОБА_1 не підписував довіреність від 05 грудня 2008 року, а такий підпис належить іншій не встановленій особі. Відтак, у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на посвідчення довіреності від 05 грудня 2008 року, внаслідок чого, в силу частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, нотаріально посвідчену довіреність від 05 грудня 2008 року слід визнати недійсною. Крім того, надавши оцінку висновку експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 19 липня 2016 року № 6351, згідно з яким, зокрема, підпис від імені ОСОБА_1 у наданому на експертизу Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під № 1-5721 від 05 грудня 2008 року в графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документа», виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою, яка проведена в межах цієї цивільної справи, суд першої інстанції дійшов до висновку, що такий доказ не може вважатися належним, так як не містить інформації щодо предмету доказування, оскільки предметом дослідження є підписання довіреності, а не документів, які є вторинними під час вчинення нотаріальних дій, зокрема Реєстру для реєстрації нотаріальних дій, підписання якого здійснюється після посвідчення нотаріусом довіреності. Разом з тим, наявність такого факту підтверджує посилання ОСОБА_1 на те, що він у день посвідчення довіреності 05 грудня 2008 року не був у нотаріуса та не отримував оригіналу довіреності;
правильно встановивши дані обставини та оцінивши ці докази, суд першої інстанції разом з тим не врахував висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 761/21897/16-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 727/8771/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 760/10998/18, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/1692/18, згідно з якими непідписання правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню, його стороною, свідчить про неукладеність такого правочину;
відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Колегія суддів ураховуючи висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 про те, що: нотаріально посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, за умови невстановлення факту зловживання з боку продавця своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений; власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову, без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами), доходить висновку, що оскільки не встановлено фактів зловживання з боку позивача своїми правами при нотаріальному посвідченні довіреності від 05 грудня 2008 року та договору купівлі-продажу квартири від 23 січня 2009 року, то вказані правочини, які не підписані позивачем (довіреність та договір купівлі-продажу) або підписані невстановленою особою та особою, яка не уповноважувалась на це позивачем, потрібно кваліфікувати, як неукладені, а відтак майнове право позивача підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову, без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та без визнання за ним права власності на спірне майно на підставі статті 392 ЦК України;
вимоги про витребування квартири від діючого власника ОСОБА_3 позивачем не заявлялися та як наслідок такі вимоги судом першої інстанції не розглядалися, а тому і не можуть бути переглядатися в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції. Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови у позові. Таким чином доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо неналежно обраного позивачем способу судового захисту є слушними і в цій частині підлягають задоволенню. Інші доводи апеляційних скарг представника ОСОБА_1 адвоката Завальнюка Д. Ю. та представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Меламеда І. С. зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок і є необґрунтованими. Ураховуючи викладене, колегія суддів зробила висновок висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог з підстав та обґрунтувань, викладених у цій постанові апеляційного суду.

Аргументи учасників справи

28 липня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року (повний текст постанови складений 25 червня 2025 року), в якій просив:
рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати;
ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
специфікою конкретно цієї справи є те, що позов був поданий ще у жовтні 2014 року, до початку функціонування Верховного Суду. Станом на 2014 рік була відсутня правова позиція Верховного Суду України щодо кваліфікації правочину з підробленим підписом, саме тому станом на 2014 рік заявлялися вимоги про оспорення правочину. 16 жовтня 2018 року апеляційний суд Одеської області задовольнив позовні вимоги, а Верховний Суд постановою від 11 червня 2020 року справу направлено на новий розгляд з підстав неповноти розгляду та питань застосування позовної давності. При цьому, в постанові Верховного Суду будь - які мотиви та/або висновки щодо належності/ефективності способу захисну не висловлені, а тому суд першої інстанції виконував вказівки Верховного Суду виключно у тих межах, які касаційний суд і зазначив. Відмовляючи у задоволенні позовну під час повторного розгляду апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи щодо поважності пропуску позовної давності, однак відмовив у зв`язку із неефективністю способу захисту;
згідно за змістом висновків викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 травня 2020 року у справі № 911/1693/18, підписання договору купівлі-продажу невстановленою особою від імені продавця є підставою для визнання такого договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України. Відповідно до сервісу «Suрrеme LUB» станом на 28 липня 2025 року від цієї правової позиції відступу не було. А відтак, в суду апеляційної інстанції не було перешкод для застосування вказаного висновку;
обмеження осіб у способах захисту їх прав шляхом оцінки різної міри їх ефективності, якщо вони всі так чи інакше призводять до бажаного результату - відновлення порушеного права та/або захисту законного інтересу, є безпідставним. В конкретній справі позивач просив визнати недійсним, в тому числі, договір купівлі - продажу. У випадку задоволення позовних вимог сторони повернулися б у первісний стан, а позивач відновив би своє право власності. Тобто, результат що віндикаційного, що ресцисорного позову при конкретних обставинах однаковий - позивач поновлює своє порушене право. У постанові КЦС ВС в справі № 592/11227/20 зазначено: «окремо Верховний Суд наголошує, що вважає помилковим підхід, за яким висновок суду про обрання позивачем неефективного (неналежного) і способу захисту порушеного права є самостійною підставною для відмови позивачу у позові, навіть якщо суд встановить, що порушення права позивача дійсно мало місце». Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду. Судове рішення про задоволення позову буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновили відповідне право або інтерес позивача - у разі задоволення позову права позивача відновлюються; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факті, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявлений и обставинами) - у випадку задоволення позову позивач набув право власності та будь - я
екзистенційною проблемою української судової практики є застосування правових позицій, сформованих в постановах Верховного Суду, до правовідносин, які виникли до формування цих правових позицій (так звана «ретроспективна дія»). Принцип правової визначеності є фундаментальною складовою верховенства прав і означає, що закони та правові акти повинні бути ясними, передбачуваними й доступними для розуміння громадянами. В конкретно цій справі принцип співвідношення ретроспективної дії рішень Верховного Суду та правової визначеності проявляється у найгірші формі, оскільки станом на подання позову «ресцисорний» спосіб захисту був належний, а на момент вирішення справи апеляційний судом належним способом захист) вже є «віндикаційний» позов. Яким чином позивач міг таке передбачити, звертаючись до суду у жовтні 2014 року, є питанням риторичним. Станом на дату подання позову позивач орієнтувався на ті позиції, які були актуальні на той час. їх зміна від волі позивача не залежить. Безумовне застосування висновків Верховного Суду, які сформовані у значному проміжку часу від дати виникнення правовідносин до постановлення рішення підриває для позивача правову визначеність. Дуже часто виникають ситуації, коли на момент подання позову судова практика орієнтує на один спосіб захисту, який в подальшому змінює свій вектор на 180 градусів. А що робити таким позивача в апеляції, касації (неможливість зміни предмету позову) закон відповіді не надає. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим у питаннях довіри до судової системи загалом та дієвості верховенства права. Саме тому, на думку скаржника, з метою забезпечення принципу правової визначення, Верховний Суд має відреагувати на правозастосування частини четвертої статті 263 ЦПК України та сформулювати висновок щодо її застосування

29 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 через адвоката Копаньова О. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила:
касаційну скаргу залишити без задволення;
оскаржені судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
суди за наслідками повного та всебічного розгляду справи, надали належної оцінки доводам сторін, викладеним у позовній заяві та у поясненнях сторін, наявним в матеріалах справи доказам, та дійшли обґрунтованого та законного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Усі твердженням позивача, якими він обґрунтовував заявлені позовні вимоги та апеляційну скаргу, були предметом дослідження як під час розгляду справи у Суворовському районному суді міста Одеси, так й у Одеському апеляційному суді, їм було надано належну оцінку під час ухвалення постанови від 10 червня 2025 року. Одеський апеляційний суд, з урахуванням положень частини 3 статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також висновків Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з урахуванням обставин справи № 523/16625/14-ц позивачем було обрано неналежний спосіб захисту права;
фактично дії позивача спрямовані на безпідставне, необґрунтоване та незаконне порушення прав ОСОБА_3 як добросовісного набувача, власника вищевказаної квартири. Отже, той факт, що позивачем в порушення наведених вище норм ЦПК України не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування своїх вимог, свідчить про його процесуальну недбалість. Із дотриманням вищенаведених принципів та норм, можна дійти обґрунтованого висновку про відсутність достатніх законних підстав для втручання у права ОСОБА_3 як добросовісного набувача та власника вказаної квартини.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2025 року:
поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року;
відкрито касаційне провадження у справі.

05 червня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І. у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 24 жовтня 2025 року вказано, що: підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 911/1693/18, від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року справі № 522/1528/15-ц, від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року в справі № 910/10011/19, від 20 жовтня 2021 року в справі № 9901/554/19, від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19, від 22 вересня 2022 року в справі № 462/5368/16-ц, від 19 квітня 2023 року в справі № 592/11227/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Фактичні обставини

ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси за договором інвестування від 28 жовтня 2004 року, у зв`язку з чим видав довіреність від 21 березня 2006 року. 24 листопада 2008 року ця довіреність була скасована, про що нотаріусом внесено відповідний запис та направлено повідомлення.

На підставі свідоцтва про право власності ( НОМЕР_1 ) виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 24 листопада 2008 року на підставі договору від 29 жовтня 2004 року № Бал/ТЕЦ-1-19, додаткової угоди №1 від 29.10.2004 року, акту приймання-передачі від 20.05.2008 року, у ОСОБА_1 виникло право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 28 листопада 2008 року номер запису 3969 в книзі 699пр-155.

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К. Г. 23 січня 2009 року, реєстровий номер 3-152, ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_2 за довіреністю від 05 грудня 2008 року, продав, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

При зверненні до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 , використовуючи анульовану довіреність, 28 листопада 2008 року отримала свідоцтво про право власності на зазначену квартиру на його ім`я та у подальшому 05 грудня 2008 року невстановлена особа, без його відома та згоди, видала довіреність від його імені на ім`я ОСОБА_2 .

За змістом наявної у матеріалах справи копії довіреності від 05 грудня 2008 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 управляти та розпоряджатися з правом продажу або міни належною йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 з правом підпису договору купівлі-продажу або міни.

Посилаючись на те, що не видавав оспорювану довіреність та не уповноважував відповідачку ОСОБА_2 розпоряджатися своїм майном, ОСОБА_1 просить визнати цю довіреність та укладений у подальшому з її використанням договір купівлі-продажу його квартири недійсними на підставі статей 215, 216 ЦК України.

18 вересня 2009 року правоохоронними органами було зроблено виїмку довіреності ВМА №555640 від 05 грудня 2008 року на підставі постанови про вчинення виїмки від 14 вересня року в межах кримінальної справи № 10200900427 (кримінальне провадження № 12012170490000781) та проведено 4 судово-почеркознавчі експертизи.

За результатами дослідження вказаної довіреності надано висновки експертами Управління МВС України на Одеській залізниці від 15 травня 2009 року № 159; науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Одеській області від 30 листопада 2009 року № 87; науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Миколаївський області від 25 листопада 2011 року № 1706; Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 22 серпня 2011 року № 9105/02.

В межах цієї цивільної справи для встановлення належності підпису ОСОБА_1 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під № 1-5721 від 05 грудня 2008 року була проведена судово-почеркознавча експертиза на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015 року. За результатами дослідження експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України наданий висновок від 19 липня 2016 року № 6351, згідно з яким, зокрема, підпис від імені ОСОБА_1 у наданому на експертизу Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під № 1-5721 від 05 грудня 2008 року в графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документа», виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1 а. с.139-142).

Згідно з висновком експерта Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці від 15 травня 2009 року № 159, наданого в межах кримінального провадження № 12012170490000781, підпис від імені ОСОБА_1 у генеральній довіреності від 05 грудня 2008 року, можливо, виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1 а. с. 65-70).

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2011 року, яке набрало законної сили 11 травня 2011 року, в справі № 2-1690/11 відмовлено у позові заступника прокурора Суворовського району м. Одеси до суду в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору стягнення майнової та моральної шкоди.

У рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2011 року вказано, що проведення судово-почеркознавчої експертизи на предмет достовірності підпису у довіреності від 05 грудня 2008 року не виявилось можливим через вилучення під час досудового слідства оригіналу цього документа і не надання його органами досудового слідства в розпорядження цивільного суду і експерта у зв`язку з не завершення досудового слідства відносно відповідача ОСОБА_2 і не доведення у кримінальному провадженні її вини, що в свою чергу не надає суду підстав для висновку про недійсність договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ; вказані обставини не позбавляють права заінтересованих осіб звернутися до суду з відповідним позовом за наслідками завершення досудового слідства та прийняття судом рішення у кримінальній справі. 

ОСОБА_1 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 12014600490004976, яке розпочато 21 грудня 2012 року і триває, а до цього кримінальна справа за частини третьої статті 190 КК України розслідувалась за правилами КПК України 1960 року з 2009 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що:
«у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. 
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що:
«укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зроблений висновок, що 
«232. Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
233. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
234. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
235. Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
236. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
237. Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.
238. Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.
239. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
240. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зазначено, що:
«157. З урахуванням наведених мотивів цієї постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про:
- наявність підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 травня 2020 року у справі № 911/1693/18, за змістом яких підписання договору купівлі-продажу невстановленою особою від імені продавця є підставою для визнання такого договору недійсним згідно із статтями 203, 215 ЦК України;
- відсутність підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 761/21897/16-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 727/8771/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 760/10998/18, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/1692/18, згідно з якими непідписання письмового правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню, його стороною свідчить про його неукладеність.
158. З метою формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду відступає від правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 753/15818/19, згідно з якими: непідписання правочину однією з його сторін свідчить про недотримання як письмової форми договору, так і, відповідно, норм закону щодо нотаріального посвідчення правочину, укладеного між указаними в ньому сторонами, наслідком чого є нікчемність такого правочину».

Касаційний суд вже зазначав, що:
цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23));
висновки об`єднаної палати касаційного суду мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року в справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24)).

Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

У справі, що переглядається: 
апеляційний суд встановив, що на час нотаріального посвідчення оспорюваної в судовому порядку довіреності від 05 грудня 2008 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_1 . До цього 24 листопада 2008 року в нотаріальному порядку ОСОБА_1 скасував раніше видану довіреність на ОСОБА_2 , строк якої на той час ще не закінчився, та, як стверджує позивач, іншої (нової) довіреності не видавав і такого наміру не мав, як і не мав наміру будь-кому відчужувати свою квартиру та будь-кого уповноважувати на такі дії; довіреність від 05 грудня 2008 року та договір купівлі-продажу від 23 січня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К. Г., не підписані позивачем, та їх потрібно кваліфікувати як неукладені;
позивач висновку апеляційного суду щодо неукладеності правочинів не оскаржує, а тому з урахуванням принципу заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) касаційний суд не може ставити їх під сумнів;
апеляційний суд врахував, що власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеними правочинами, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами);
встановивши, що оспорювані правочини позивач не вчиняв, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що позовні вимоги про визнання недійсними правочинів та визнання права власності є неефективними, а належним способом захисту є віндикаційний позов. Тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Як наслідок постанову апеляційного суду належить залишити без змін.

Посилання на те, що потрібно застосовувати висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 травня 2020 року у справі № 911/1693/18, про те, що підписання договору купівлі-продажу невстановленою особою від імені продавця є підставою для визнання такого договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України, необґрунтоване оскільки у пункті 157 постанови від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду відступила від них.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без дотримання норм матеріального та процесуального праваі зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін. Тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко