КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 373/1218/25
номер провадження 22-ц/824/3805/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року /суддя Залеська А.О./
у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 09.08.2024-100001741 від 09.08.2024 у загальному розмірі 23 784,00 грн та судового збору.
Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість у розмірі 17 376,00 грн, з яких: 8 000,00 грн - основний борг, 1 200,00 грн - комісія за надання кредиту, 8 176,00 грн - проценти за користування кредитом, а також 1 769,80 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог - стягнення неустойки в розмірі 4 000,00 грн, відмовлено. /а.с. 47-52/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, апелянтка ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду повністю та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 
На підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі, апелянтка посилається на неповне з`ясування обставин справи, неналежну оцінку доказів та порушення норм матеріального і процесуального права.
Зокрема, стверджує, що кредитний договір № 09.08.2024-100001741 від 09.08.2024 не укладався нею особисто, оскільки її акаунт у інформаційній системі позивача було зламано невідомими особами, а кредитні кошти надійшли на її банківську картку без її відома та згоди. На обґрунтування цього апелянтка посилається на подані до апеляційного суду докази: заяву до поліції від 12.08.2024, довідку по матеріалах ІТС ІПНП № 7017 від 14.08.2024, рапорти поліцейських та лист Бориспільського районного управління поліції №СЕД-51275-2024 від 30.08.2024.
Апелянтка вказує, що у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін вона була позбавлена можливості своєчасно подати ці докази до суду першої інстанції, і просить прийняти їх як додаткові докази відповідно до ст. 76, 83, 263 ЦПК України, з посиланням на постанови Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 918/237/20 та від 01.07.2021 у справі № 46/603.
Крім того, апелянтка вважає неправомірним стягнення з неї комісії за надання кредиту в сумі 1 200,00 грн та процентів за користування кредитом у сумі 8 176,00 грн. Щодо процентів посилається на дію воєнного стану в Україні з 24.02.2022 та п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який, на її думку, звільняє її від сплати будь-яких платежів, пов`язаних з простроченням. Щодо комісії за надання кредиту апелянтка зазначає, що така комісія є нікчемною, оскільки надання кредиту є основним обов`язком кредитодавця, а не окремою послугою, і стягнення такої комісії суперечить ст. 627 ЦК України, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 8, 12 Закону України «Про споживче кредитування», а також правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц та інших.
ТОВ «Споживчий центр» у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити в її задоволенні, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Позивач наголошує, що кредитний договір укладено в електронній формі відповідно до вимог ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом оферти, заявки та акцепту, підписаного одноразовим ідентифікатором. Ідентифікація відповідачки проведена через систему BankID Національного банку України відповідно до Положення про Систему BankID. Факт видачі кредитних коштів у сумі 8 000,00 грн підтверджується платіжним документом ТОВ «УПР» (iPay.ua).
Щодо доводів про злам акаунту позивач зазначає, що апелянтка не надала жодних доказів, які б підтверджували несанкціонований доступ, а подані поліцейські матеріали не містять відомостей про внесення інформації до ЄРДР і не спростовують укладення договору. Позивач посилається на ст. 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, та на правову позицію Верховного Суду про неможливість застосування концепції «негативного доказу».
Щодо комісії позивач вказує, що вона прямо передбачена п. 8 Заявки кредитного договору як плата за надання кредиту шляхом перерахування коштів на картку через платіжний сервіс, і не суперечить нормам Закону України «Про споживче кредитування». Щодо процентів позивач зазначає, що суд першої інстанції вже зменшив їх розмір з урахуванням обмежень денної процентної ставки, встановлених Законом № 3498-ІХ, а посилання апелянтки на п. 18 Прикінцевих положень ЦК України є помилковим, оскільки вказана норма стосується неустойки, а не процентів за користування кредитом.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, наведені в апеляційній скарзі доводи та відзив позивача, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін на таких підставах.
Судом встановлено, що 09.08.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 шляхом обміну електронними документами (оферта, заявка, акцепт) було укладено кредитний договір № 09.08.2024-100001741 в електронній формі. Позивач надав відповідачці кредит у сумі 8 000,00 грн. Відповідачка не виконала зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії.
Постановляючи оскаржене рішення, суд першої інстанції вірно керувався: ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів; ст. 207 ЦК України про те, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в електронних документах, а воля сторін виражена за допомогою електронних засобів зв`язку; ст. 509 ЦК України про те, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію (зокрема, сплатити гроші), а кредитор має право вимагати виконання цього обов`язку; ст. 526 ЦК України про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; ст. 530 ЦК України про те, що якщо у зобов`язанні встановлений строк виконання, воно підлягає виконанню у цей строк; ст. 610, 612 ЦК України про те, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов договору, а боржник вважається таким, що прострочив, якщо не виконав зобов`язання у встановлений строк; ст. 625 ЦК України про наслідки прострочення грошового зобов`язання; ст. 1054 ЦК України про те, що за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти, а позичальник зобов`язується їх повернути та сплатити проценти; Законом України «Про електронну комерцію» (статті 3, 11, 12) про порядок укладення електронних договорів шляхом оферти та акцепту, прирівнювання електронного договору до письмового та використання одноразового ідентифікатора як способу підписання; Законом України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент укладення договору) про особливості регулювання відносин зі споживчого кредитування, порядок визначення процентної ставки, комісій та загальних витрат за кредитом; ст. 12, 13 ЦПК України про засади змагальності сторін та здійснення прав на власний розсуд, добросовісно і розумно; ст. 81, 89 ЦПК України про обов`язок кожної сторони довести обставини, на які вона посилається, та оцінку доказів судом за внутрішнім переконанням на підставі їх належності, допустимості, достовірності та достатності у сукупності.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що кредитний договір укладено в належній електронній формі з дотриманням вимог законодавства, факт надання коштів підтверджено належними доказами, а розмір заборгованості частково зменшено з урахуванням обмежень денної процентної ставки, встановлених законом.
Доводи апеляційної скарги колегія вважає необґрунтованими і відхиляє з таких підстав.
Апелянтка стверджує, що її акаунт було зламано, а кошти отримані без її відома. Однак, жодних належних доказів на підтвердження цього не надано. Подані до апеляційного суду документи з поліції (заява, довідки, рапорти) свідчать лише про проведення перевірки та відсутність на той момент підстав для внесення відомостей до ЄРДР. Вони не спростовують факту укладення договору через систему BankID, підписання акцепту одноразовим ідентифікатором та зарахування коштів на вказану відповідачкою картку. Відповідачка не надала виписок по картковому рахунку, які б спростовували отримання коштів. Більше того, договір укладено 09.08.2024 року, з заявою щодо шахрайських дій апелянтка звертається поштою до поліції, листом /а.с. 69 що отриманий 14.08.2024 року, при цьому вказує що на її картку надійшли кошти, які частково зняли, хвилюється що це кредит, як вона сама вказує, при чому не вчиняє жодних дій щодо повідомлення банку чи блокування картки.
Суд першої інстанції правильно встановив, що договір укладено в електронній формі з дотриманням вимог ЗУ «Про електронну комерцію», а ідентифікація відповідачки проведена через систему BankID Національного банку України. Доводи апелянтки щодо неналежності доказів укладення договору та видачі коштів суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані.
Стороною відповідача документи, що складають Кредитний договір підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора «E581» - для документів, які складають Кредитний договір та паспорту споживчого кредиту, який надсилався у смс повідомлені на номер, вказаний останньою, як фінансовий - 0634556941. Відповідачка не заперечує, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_1 належить їй, або що на час укладення спірних договорів вона втратила вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений.
Щодо стягнення комісії за надання кредиту - апелянтка безпідставно вважає її нікчемною. Комісія передбачена договором як плата за надання кредиту шляхом перерахування коштів на картку через платіжний сервіс. Така умова не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та не є дискримінаційною.
Щодо процентів - суд першої інстанції вже зменшив їх розмір з урахуванням обмежень денної ставки (з 1,35 % до 1 % за частину періоду), що відповідає вимогам законодавства. Доводи апелянтки про повне звільнення від сплати процентів через воєнний стан є помилковими, оскільки п. 18 Прикінцевих положень ЦК України стосується неустойки, а не процентів за користування кредитом.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на припущеннях і не свідчать про неповне з`ясування обставин справи, недоведеність фактів або неправильне застосування норм права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянтку.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: