ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026  м.Дніпро Справа № 904/3818/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Джепи Ю.А. (доповідач), 
суддів: Мартинюка С.В., Фещенко Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання: Федорчук В.С.,

за участю представників:
від скаржника (відповідача за первісним позовом): Лісовий Д.О. (поза межами приміщення суду) - адвокат,
від позивача за первісним позовом: Черненко Є.І. (поза межами приміщення суду) самопредставництво, довіреність від 05.01.2026,

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
апеляційної скарги Куліша Олександра Павловича
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2025 у справі № 904/3818/25 (суддя Ніколенко М.О.), повний текст рішення складено 23.12.2025
за первісним позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», м. Кривий Ріг,
до Фізичної особи-підприємця Куліша Олександра Павловича, м. Кривий Ріг,
про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 38150,28 грн, плати за абонентське обслуговування у розмірі 207,22 грн, 3% річних у розмірі 2952,51 грн, інфляційної складової у розмірі 13440,19 грн, пені у розмірі 3595,92 грн,
та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Куліша Олександра Павловича, м. Кривий Ріг,
до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», м. Кривий Ріг,
про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст вимог первісного та зустрічного позовів, а також рішення суду першої інстанції.

У липні 2025 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця Куліша Олександра Павловича про стягнення заборгованості за Типовим індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії № 510/жб від 01.11.2021, а саме: суми основного боргу у розмірі 38 150,28 грн, плати за абонентське обслуговування у розмірі 207,22 грн, 3% річних у розмірі 2 952,51 грн, інфляційних втрат у розмірі 13 440,19 грн та пені у розмірі 3 595,92 грн.
Позов обґрунтований тим, що відповідач є власником нежитлового приміщення, а між сторонами з 01.11.2021 діє типовий індивідуальний договір про постачання теплової енергії як публічний договір приєднання, укладений після оприлюднення на сайті підприємства. Позивач зазначив, що у період з листопада 2021 року по лютий 2024 року поставив теплову енергію та надав послуги абонентського обслуговування, однак відповідач оплатив їх лише частково, внаслідок чого утворилася заборгованість.
06.10.2025 (документ сформовано в системі «Електронний суд» 03.10.2025) ФОП Куліш Олександр Павлович подав зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним застосування нового договору та зобов`язати АТ «Криворізька теплоцентраль» здійснити перерахунок заборгованості у бік зменшення на 58 346,12 грн, посилаючись на ті ж доводи щодо чинності договору 2013 року, неправомірності тарифів і відсутності належних доказів боргу.
Зустрічний позов ФОП Куліша О.П. мотивований тим, що між сторонами продовжує діяти договір № 510 від 19.12.2013, а типовий індивідуальний договір № 510/жб від 01.11.2021 ним не укладався, а тому безпідставним є нарахування заборгованості. Також вважає застосовані тарифи та розрахунки необґрунтованими, посилається на завищення обсягів теплопостачання, відсутність належних доказів нарахувань, пропуск строків позовної давності та наявність переплати, у зв`язку з чим просить здійснити перерахунок заборгованості у сумі 58 346,12 грн у бік її зменшення.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2025 у справі № 904/3818/25 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Куліша Олександра Павловича на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» суму основної заборгованості у розмірі 38 150,28 грн, плату за абонентське обслуговування у суміі 207,22 грн, 3% річних у сумі 2 952,51 грн, втрат від інфляції у сумі 13440,19 грн, пені у сумі 692,75 грн та витрат зі сплати судового збору у сумі 2 877,33 грн. Відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог у частині стягнення пені у сумі 2 903,17 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог фізичної особи-підприємця Куліша Олександра Павловича до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про визнання недійсним договору про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру заборгованості у розмірі 58 346,12 грн, яка нарахована Кулішу Олександру Павловичу, у бік її зменшення, відмовлено. Витрати зі сплати судового збору за подання зустрічного позову покладено на фізичну особу-підприємця Куліша Олександра Павловича.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги та додаткових пояснень.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, 12.01.2026 через систему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду звернувся Куліш Олександр Павлович з апеляційною скаргою, в якій просить:
- скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2025 у справі № 904/3818/25;
- закрити провадження у справі, оскільки дана справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства;
- залишити без розгляду позовну заяву позивача у зв`язку із змішаним предметом та підставами спору, які мають розглядатись в окремих судових провадженнях;
- у разі відсутності підстав для залишення без розгляду позовної заяви позивача, закриття провадження у справі, тощо - застосувати наслідки пропуску строків позовної давності;
- відмовити у позовних вимогах позивача у повному обсязі та задовольнити зустрічний позов відповідача;
- вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення (розгляду скарги) у зв`язку із чим призначити додаткове судове засідання у порядку передбаченому ст. 221 ГПК України.
Скаржник зазначає, що справа була розглянута за неналежною підсудністю, оскільки він на момент розгляду справи не мав статусу фізичної особи-підприємця, а тому спір підлягав розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства. 
Крім того, апелянт вважає, що позивач неправомірно об`єднав у межах одного позову дві самостійні вимоги - про стягнення заборгованості за теплопостачання та плати за абонентське обслуговування, які мають різні предмети, підстави та періоди нарахування, що, на його думку, є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до ст. 173, 174 ГПК України. Посилається на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/7186/19, № 917/1739/17 та № 924/1473/15 щодо недопустимості порушення правил об`єднання позовних вимог. 
У скарзі зазначено, що акти обстеження, акти підключення/відключення та акти надання послуг складені без участі відповідача, ним не підписувалися та не підтверджують фактичне надання послуг. 
Апелянт наголошує, що між сторонами продовжує діяти договір № 510 від 19.12.2013, який автоматично пролонговувався, не був припинений або змінений, а всі платежі здійснювалися саме за цим договором, що свідчить про існування між сторонами чинних договірних відносин та помилковість висновку суду про укладення типового договору № 510/жб від 01.11.2021.
Також скаржник вважає, що поза його волею не може бути нав`язана інша модель договірних відносин шляхом приєднання до типового договору, посилаючись на положення ст. 36 Конституції України щодо свободи об`єднання та добровільності участі у правовідносинах. 
Окремо у скарзі наголошено, що розрахунок заборгованості не підтверджений належними доказами, відсутні дані щодо фактичного обсягу спожитої теплової енергії, методики нарахування та належного вручення актів, а суд першої інстанції не перевірив правильність розрахунків, що суперечить правовим позиціям Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 22.04.2024 у справі № 559/1622/19 та від 23.01.2018 у справі № 755/7704/15-ц.
Апелянт також зазначає, що позивач неправомірно застосував тарифи для нежитлових (комерційних) приміщень замість тарифів для житлових приміщень, а обсяги споживання теплової енергії та її вартість у 2022 році були необґрунтовано збільшені порівняно з попередніми роками, попри тепліші погодні умови. На підтвердження цього апелянт навів дані ОСББ «Сонячний Дім-7» щодо фактичних показників споживання теплової енергії у попередні роки та послався на постанову Верховної Ради України № 12164 від 29.10.2024 про утворення Тимчасової слідчої комісії з питань перевірки тарифної політики у сфері енергетики та комунальних послуг. 
Крім того, скаржник вказує, що позивач неправильно визначив опалювальну площу приміщення – 82,2 м2 замість фактичної опалювальної площі 73,1 м2, унаслідок чого сума нарахувань була завищена щонайменше на 6251,37 грн.
Апелянт також зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову, хоча сам частково відмовив у стягненні пені за первісним позовом, що, на думку скаржника, свідчить про необґрунтованість нарахувань.
Окремо заявник наполягає на застосуванні строків позовної давності, вказуючи, що продовження строків у зв`язку з карантином Covid-19 припинилося 30.06.2023 (після скасування карантину постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023) і не може автоматично поширюватися на строки, пов`язані з воєнним станом. 

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та додаткових пояснень.

Позивач за первісним позовом відзив на апеляційну скаргу подав з пропуском встановленого ухвалою апеляційного господарського суду строку для його подання. Разом з тим, просить суд поновити строк на подання відзиву, посилаючись на те, що ухвала суду від 06.02.2026 про відкриття апеляційного провадження була доставлена через систему «Електронний суд» 09.02.2026, однак через технічний збій у системі документообігу підприємства своєчасно не була роздрукована та доведена до відома відповідального працівника.
Колегія суддів протокольною ухвалою від 30.04.2026 задовольнила вказане клопотання та поновила строк на подання відзиву, відповідно, відмовивши у клопотанні апелянта про залишення його без розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що 01.05.2021 набрав чинності Закон України від 03.12.2020 № 1060 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг». Законом № 1060 внесені зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, до статті 13, якими передбачено запровадження публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
Так як протягом 30 днів з дня опублікування Типового договору, на адресу Позивача не надходило документів про рішення власників багатоквартирного будинку № 7 по мкрн. Сонячний у м. Кривий Ріг про обрання моделі договірних відносин, з 01.11.2021 року з ФОП Кулішом Олександром Павловичем фактично укладено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії.
Твердження представника відповідача про те, що неправомірно об`єднано два окремих предмети позову, які не є основними та похідними, а також про те, що має місце змішаний предмет позову не заслуговує на увагу суду апеляційної інстанції, виходячи зі змісту п.30 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Куліш Олександр Павлович в період часу з 16.10.2019 по 16.03.2024 був фізичною особою підприємцем. З Відповідача судом першої інстанції стягнуто плату за користування тепловою енергією за період з листопада 2021 по лютий 2024 року та плату за абонентське обслуговування за цей же період. Отже, період заборгованості за користування тепловою енергією підпадає під період здійснення господарської діяльності відповідачем.
Позивач зазначає у відзиві на апеляційну скаргу, що Акти підключення/відключення споживача до джерел теплової енергії складаються за участю обслуговуючої компанії чи представника ОСББ. З актів про подачу теплоносія та припинення подачі теплоносія вбачається, що такі акти складались за участю представника позивача та представника ОСББ «Сонячний дім-7», голови ОСББ Нюхтік В.В. Законом не вимагається збирати підписи мешканців всього будинку. Акти на передачу-прийняття теплової енергії та акти надання послуг з абонентського обслуговування відповідно до вимог п.56 договору надсилались на адресу приміщення відповідача.
До позовної заяви надано детальний розрахунок обсягу споживання послуги з постачання теплової енергії з якого вбачається як саме здійснювалось нарахування, детальний розрахунок суми грошових зобов`язань з зазначенням кількості спожитих Гкал та нарахованих сум. Вважає, що відповідач не позбавлений можливості навести власний контррозрахунок.
Також вказує, що застосування тарифу для нежитлового приміщення розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, мкрн. Сонячний, буд. 7 приміщення 39 «Інші споживачі» передбачено нормами чинного законодавства. Також, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно площа нежитлового приміщення за адресою: м. Кривий Ріг, мкрн. Сонячний, буд. 7 приміщення 39 становить 82,2 кв.м. Іншого Відповідач не довів належними та допустимими доказами.
Щодо посилання скаржника на пропуск позивачем строку позовної давності, то зауважує, що строки позовної давності продовжувалися в Україні у зв`язку із дією карантину та введенням військового стану. 

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено та перевірено апеляційним судом, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ФОП Куліш Олександр Павлович є власником нежитлового приміщення після реконструкції квартири, загальною площею 82,2 м2, розташованого на першому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку за адресою: м. Кривий Ріг, мікрорайон Сонячний, буд. 7, прим. 39. 
АТ «Криворізька теплоцентраль» є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України «Про теплопостачання» та виконавцем послуг з постачання теплової енергії у м. Кривому Розі. 
Співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали окремого договору з виконавцем комунальної послуги, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 12, 13, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», між сторонами з 01.11.2021 вважається укладеним типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії № 510/жб від 01.11.2021, текст якого був оприлюднений АТ «Криворізька теплоцентраль» на офіційному вебсайті товариства відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830. 
Вказаний договір чинний протягом усього спірного періоду, оскільки докази його припинення чи відмови сторін від договору відсутні. 
У період з листопада 2021 року по лютий 2024 року позивач за первісним позовом поставив відповідачу теплову енергію на загальну суму 95 984,94 грн, а також надав послуги з абонентського обслуговування на суму 222,24 грн, тоді як відповідач сплатив 57 834,66 грн за теплову енергію та 15,02 грн абонентської плати, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 38150,28 грн за теплову енергію та 207,22 грн за абонентське обслуговування, що і є предметом спору у даній справі. 

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Предметом спору у даній справі є виконання ФОП Кулішем Олександром Павловичем зобов`язань за типовим індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії № 510/жб від 01.11.2021, укладеним з АТ «Криворізька теплоцентраль», у частині своєчасної та повної оплати вартості поставленої теплової енергії та послуг з абонентського обслуговування за період з листопада 2021 року по лютий 2024 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості, пені, 3 % річних та інфляційних втрат, тоді як відповідач заперечує правомірність нарахувань та заявив зустрічний позов про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості.
Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду, переглянувши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення та погоджується з висновками господарського суду щодо часткового задоволення первісного позову АТ «Криворізька теплоцентраль» та відмови у задоволенні зустрічного позову ФОП Куліша Олександра Павловича з огляду на таке.
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» унормовано, що виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» передбачено, що у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб - сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
З урахуванням зазначеного суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що оскільки співвласники не приймали рішення про вибір моделі договірних відносин, то з урахуванням ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та того, що індивідуальний договір про надання комунальної послуги є публічним договором приєднання, який опублікований на вебсайті АТ «Криворізька теплоцентраль», отже, в даному випадку такий договір вважається укладеним з відповідачем.
Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про правомірність застосування позивачем тарифу на теплову енергію для категорії споживачів «інші споживачі», оскільки відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірний об`єкт є нежитловим приміщенням після реконструкції квартири, а тому не належить до категорії житлових приміщень, для яких застосовуються тарифи «для населення».
Посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин тарифу для категорії споживачів «населення» є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та нормами чинного законодавства. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ФОП Куліш Олександр Павлович є власником саме нежитлового приміщення після реконструкції квартири, а не житлового приміщення, що виключає можливість віднесення його до категорії споживачів «населення». 
Відповідно до п. 1.5 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою НКРЕКП від 25.06.2019 № 1174, тарифи формуються окремо для таких категорій споживачів, як населення, бюджетні установи, релігійні організації та інші споживачі. При цьому листом НКРЕКП від 18.03.2015 № 2450/15/61-15 роз`яснено, що тарифи для населення застосовуються виключно до власників або користувачів житлових приміщень, які використовуються для постійного проживання, тоді як власники нежитлових приміщень здійснюють оплату за тарифами, встановленими для категорії «інші споживачі». 
З огляду на встановлений у справі статус спірного приміщення як нежитлового, АТ «Криворізька теплоцентраль» правомірно здійснювало нарахування вартості теплової енергії саме за тарифами для категорії «інші споживачі», а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Перевіривши здійснений АТ «Криворізька теплоцентраль» розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про його відповідність вимогам чинного законодавства, умовам Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії № 510/жб від 01.11.2021 та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд обмежився загальним посиланням на відсутність контррозрахунку та формальним застосуванням ст. 86 ГПК України без перевірки площі опалюваного приміщення, є необґрунтованим і не відповідає змісту матеріалів справи та мотивувальної частини рішення.
Суд першої інстанції встановив площу спірного об`єкта як 82,2 м2 не довільно і не лише на підставі позиції позивача, а на підставі належного письмового доказу – витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, як офіційного реєстраційного документу. Саме цей документ підтверджує характеристику об`єкта нерухомості, зокрема його загальну площу.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про іншу площу приміщення або про необхідність виключення частини площі з опалюваної. Відповідач не надав технічного паспорта з іншими даними, не подав експертного висновку, не ініціював призначення судової експертизи та не надав жодного належного контррозрахунку, який би спростовував визначену позивачем базу нарахувань.
За таких умов твердження апелянта про неповне дослідження доказів фактично зводиться до незгоди з оцінкою вже наявних у справі документів, що не є підставою для висновку про порушення ст. 86 ГПК України. Згідно з цією нормою суд оцінює докази за внутрішнім переконанням на підставі їх сукупності, і саме витяг з державного реєстру був належним та допустимим доказом для встановлення характеристик об`єкта.
Таким чином, суд виходив із конкретного письмового доказу, який підтверджує площу об`єкта.
Як вже зазначено, скаржником не надано контррозрахунку, який би спростовував визначений позивачем розмір заборгованості, а також не подано доказів повної або часткової оплати заявлених до стягнення сум.
Місцевий господарський суд обґрунтовано встановив факт прострочення відповідачем виконання грошових зобов`язань за договором, у зв`язку з чим дійшов правомірного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності у вигляді пені, передбаченої п. 45 Типового договору. 
Також судом першої інстанції правильно застосовано приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, у зв`язку з чим здійснено перерахунок пені та визначено до стягнення 692,75 грн замість заявлених позивачем 3 595,92 грн. 
Отже, твердження апелянта щодо неправомірності стягнення пені спростовуються змістом договору та встановленими судом обставинами, а перерахунок пені здійснено саме з дотриманням вимог законодавства.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 2 952,51 грн та інфляційних втрат у розмірі 13 440,19 грн відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки факт прострочення виконання грошового зобов`язання підтверджується матеріалами справи, а подані позивачем розрахунки перевірені судом та визнані арифметично правильними. 
Доводи апеляційної скарги про безпідставність нарахування інфляційних втрат та 3 % річних є необґрунтованими, оскільки зазначені нарахування є передбаченим законом способом захисту майнового права кредитора у разі прострочення грошового зобов`язання.
Щодо зустрічного позову колегія суддів виходить з такого.
Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні зустрічного позову ФОП Куліша О.П. про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження помилковості здійснених АТ «Криворізька теплоцентраль» нарахувань, не подано контррозрахунку, доказів оплати чи наявності переплати, а також не наведено належного нормативного обґрунтування заявлених вимог.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що доводи зустрічного позову є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи. Посилання апелянта на неправильність оцінки доказів судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Вказані обставини були належним чином досліджені судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема Типового індивідуального договору, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, актів подачі та припинення подачі теплоносія, актів технічної повірки та свідоцтв про повірку засобів вимірювальної техніки, платіжних інструкцій, рахунків-фактур, актів приймання-передачі теплової енергії з доказами їх направлення, рішень Криворізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону, а також інших письмових доказів, наявних у матеріалах справи. 
Апеляційний суд встановив, що оцінка доказів здійснена судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, з дотриманням принципів повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про їх безпідставність.
З матеріалів справи вбачається, що строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати теплової енергії та плати за абонентське обслуговування настав у період з 31.12.2021 по 31.03.2024, а тому відповідно до статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення основної заборгованості, інфляційних втрат та 3 % річних обчислювався з моменту прострочення виконання відповідних грошових зобов`язань та спливав у період з 2024 по 2027 роки.
Щодо вимог про стягнення пені суд першої інстанції правомірно зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до таких вимог застосовується спеціальна позовна давність тривалістю один рік, перебіг якої згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України також починається зі спливом строку виконання зобов`язання. Відтак строк позовної давності за вимогами про стягнення пені спливав у період з 2023 по 2025 роки.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування спеціальних правил щодо перебігу позовної давності, встановлених законодавцем на період дії карантину та воєнного стану.
Так, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, введеним Законом України від 30.03.2020 № 540-IX, передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню Covid-19, строки позовної давності, визначені статтями 257 та 258 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин, запроваджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, діяв до 30.06.2023 включно.
Крім того, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, введеним Законом України №2120-IX від 15.03.2022, встановлено, що у період дії воєнного стану перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан в Україні введено Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022.
Станом на 17.03.2022, тобто на момент набрання чинності положеннями про зупинення перебігу позовної давності, строки позовної давності за заявленими вимогами не сплинули. Позивач звернувся до суду 09.07.2025, тобто в період дії законодавчого зупинення перебігу позовної давності .
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не пропустив строки позовної давності для звернення до суду з первісним позовом, а тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 Цивільного кодексу України, відсутні.
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строків позовної давності ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та не враховують спеціального правового регулювання, запровадженого на період дії карантину та воєнного стану, у зв`язку з чим підлягають відхиленню.
Щодо підсудності, колегія суддів виходить з наступного.
Доводи апеляційної скарги про непідсудність спору господарському суду у зв`язку з припиненням відповідачем статусу ФОП є юридично необґрунтованими та не узгоджуються з нормами матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. Водночас таке припинення не припиняє прав та обов`язків, що виникли під час здійснення підприємницької діяльності, які зберігаються за особою як за фізичною особою.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 231 ГПК України закриття провадження у справі можливе лише у разі смерті фізичної особи або припинення юридичної особи за відсутності правонаступництва. Припинення статусу ФОП такою підставою не є і не впливає на вже існуючі зобов`язання.
Вирішальним критерієм для визначення юрисдикції є не формальний статус сторони на момент звернення до суду, а характер спірних правовідносин. Якщо спір виник із господарської діяльності, він підлягає розгляду за правилами господарського судочинства відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України.
У цій справі встановлено, що спірні правовідносини виникли з договору постачання теплової енергії для нежитлового приміщення, тобто з відносин господарського характеру, пов`язаних із використанням майна у сфері господарського обороту. Обов`язки відповідача виникли у період здійснення ним підприємницької діяльності.
Щодо порушення правил об`єднання позовних вимог та залишення позову без розгляду, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки вони не знайшли свого підтвердження та є такими, що зводяться до формального тлумачення ст. 173 ГПК України без урахування фактичної та правової природи спірних правовідносин.
Згідно зі ст. 173 ГПК України позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, а також основну та похідні вимоги. 
У даній справі вимоги про стягнення заборгованості за теплову енергію та плати за абонентське обслуговування виникають із одного і того ж договору про надання житлово-комунальної послуги, мають єдину правову підставу, спільний період нарахування та ґрунтуються на взаємопов`язаних розрахунках у межах одного договірного зобов`язання.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що позивач порушив правила об`єднання позовних вимог. Розгляд вимог у межах одного провадження відповідає принципам процесуальної економії та забезпечує повне і всебічне вирішення спору.
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у справах №910/7186/19, №917/1739/17 та №924/1473/15 є нерелевантними до даної справи, оскільки у зазначених справах досліджувалися інші фактичні обставини, зокрема відсутність єдиної підстави виникнення вимог або їх штучне об`єднання без правового зв`язку. Натомість у даній справі заявлені вимоги випливають з одного договору та є складовими єдиного грошового зобов`язання.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та задоволенню не підлягають.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що місцевий господарський суд повно та всебічно з`ясував усі істотні для вирішення спору обставини, надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, правильно встановив характер спірних правовідносин та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Куліша Олександра Павловича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2025 у справі № 904/3818/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 16.12.2025 у справі № 904/3818/25 - залишити без змін.
3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 11.05.2026.

Головуючий суддя Ю.А. Джепа

Судді: Ю.В. Фещенко

С.В. Мартинюк