ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 920/731/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи:
прокурор - Єреп В.В. (посв. від 01.03.2023 № 076373), 
позивача - Управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства Охтирської міської ради - не з`явилися,
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване управління" Хіммонтаж-14" - адвоката Молобог Ю.М. (ордер ВМ № 1078954 від 27.04.2026),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване управління "Хіммонтаж-14" (далі - Товариство)
на рішення Господарського суду Сумської області від 17.11.2025 (суддя Жерьобкіна Є.А.) та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 (головуючий суддя: Барсук М.А., судді: Пономаренко Є.Ю. і Руденко М.А.)
у справі № 920/731/25
за позовом керівника Охтирської окружної прокуратури Сумської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства Охтирської міської ради (далі - Управління)
до Товариства 
про стягнення 2 693 279,96 грн.
За результатами розгляду касаційної скарг Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Прокурор в інтересах держави в особі Управління звернувся до суду з позовом до Товариства про стягнення штрафних санкцій (неустойки) в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України (далі - НБУ) в сумі 2 693 279,96 грн.
Позов обґрунтовано несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором будівельного підряду від 22.12.2023 № 447 (далі - Договір) в частині надання позивачу (до 31.03.2024) документів, які підтверджують використання авансу, наданого на придбання матеріалів, обладнання, устаткування в сумі 40 432 340,69 грн (30% вартості робіт за Договором), що є порушенням пункту 12.7 Договору. Оскільки документальне підтвердження використання авансу відбулось лише 28.06.2024, що підтверджується актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в від 28.06.2024 та актом № 1/1 вартості змонтованого устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт від 28.06.2024, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заявлена сума неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої за період з 01.04.2024 до 28.06.2024 на підставі пункту 16.3 Договору.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 17.11.2025: позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Управління 9 748,07 грн неустойки; в іншій частині позову відмовлено.
За висновками суду першої інстанції, підтверджуючих документів, які свідчили б про фактичне придбання матеріалів, обладнання, устаткування, як і актів приймання виконаних будівельних робіт, в обумовлений Договором строк відповідачем позивачу не надано, чим порушено пункт 12.7 Договору. Водночас суд зазначив, що у позовній заяві прокурор просить стягнути з відповідача на користь позивача штрафні санкції, нараховані згідно з пунктом 16.3 Договору, тоді як у Договорі, а саме у пункті 16.5, сторони визначили види порушень та договірні санкції за них, тобто встановили спеціальні пункти за невиконання зобов`язань. За наслідками здійснення власного перерахунку штрафних санкцій на підставі, як вважав суд, належної до застосування умови Договору, яка встановлює відповідальність відповідача як генпідрядника за порушення строків виконання обумовлених Договором робіт, суд першої інстанції виснував наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача саме 9 748,07 грн неустойки.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026: зазначене рішення Господарського суду Сумської області від 17.11.2025 частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Управління 2 664 557,53 грн неустойки; в решті позовних вимог відмовлено.
Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, звертаючи увагу на принцип диспозитивності у господарському процесі, зазначив, що у цьому випадку суд порушив норми частини другої статті 237 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме безпідставно вийшов за межі позовних вимог, застосувавши приписи пункту 16.5.2 Договору, які не були підставою позову у справі, оскільки при зверненні з цим позовом прокурор посилається на наявність порушення відповідачем договірних відносин в частині неналежного виконання саме фінансово-господарського обов`язку використати аванс, та надати відповідні докази замовнику, а не строків виконання робіт, передбачених Договором за сплаченими коштами авансового платежу.
За висновком апеляційного суду, відповідач не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, визначені пунктом 12.7 Договору, не використав сплачену суму попередньої оплати і не надав у строк до 31.03.2024 належним чином оформлених підтверджуючих документів щодо здійснення придбання матеріалів, обладнання, устаткування в сумі 40 432 340,69 грн. Апеляційний суд погодився із доводами прокурора, що зазначений обов`язок відповідачем фактично виконано лише 28.06.2024, однак не погодився із заявленим прокурором періодом нарахування штрафних санкцій за це порушення умов Договору, звернувши увагу на те, що день виконання зобов`язання не включається до періоду нарахування штрафних санкцій. Здійснивши власний розрахунок неустойки за період з 01.04.2024 до 27.06.2024, апеляційний суд виснував, що її обґрунтованим розміром є 2 664 557,53 грн.
Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанції, Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій:
(1) обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої в статті 287 ГПК України, посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, статей 42, 236 ГПК України та неправильне застосування норм матеріального права, а саме: статей 527, 530, 546, 549, 610, 612, 614, 617, 837, 875 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 193, 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за відсутності висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах у питаннях:
- "…Поширеною є практика використання норм ДБН та роз`яснень Міністерств з приводу можливості включення до актів КБ2-в та довідок КБ-3 вартості обладнання, устаткування, матеріалів (яке придбано за рахунок коштів з попередньої оплати на їх придбання) які придбані, але не влаштовані (не змонтовані) на об`єкт, а тому постає питання, якщо обладнання придбане, але не влаштоване, то чи можна його в такому випадку включати в акт чи лише достатньо підтвердити та прозвітувати замовнику іншими первинними бухгалтерськими документами факт його придбання, адже зазвичай, монтаж обладнання потребує більш тривалого терміну ніж строк на використання такої попередньої оплати";
- "в судовій практиці відсутнє пояснення та обґрунтування, чи виключно актом КБ-2в та довідкою КВ-3 може підтверджуватись факт придбання обладнання за рахунок коштів попередньої оплати, адже по даній справі обладнання було придбане у встановлений строк, але включити його до акту було неможливо у зв`язку із не влаштуванням його на місцевості (на об`єкті)?";
- "чи включається вина підрядника у несвоєчасному звітуванні про використання коштів - подання актів КБ-2в, отриманих в якості авансу у випадку неможливості влаштування придбаного за рахунок таких коштів обладнання через невнесення замовником змін (коригування) до проектної документації, необхідність внесення яких з`явилася в процесі виконання договору?".
(2) обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору та підлягають скасуванню на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази.
Просить скасувати оскаржувані рішення і постанову судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Прокурор у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість та про законність і обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції, просить залишити її без змін, а скаргу - без задоволення.
Від Управління відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Окрім того, прокурором 04.05.2026 подано додаткові пояснення у справі щодо додаткових питань, які виникли у Суду в судовому засіданні 30.04.2026.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представника відповідача, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22.12.2023 Управління (замовник) і Товариство (генпідрядник) уклали Договір, за умовами якого:
- замовник доручає, а генпідрядник забезпечує відповідно до проектної документації та умов договору виконання будівельних робіт. Об`єкт будівництва: "Реконструкція водогрійної котельні зруйнованого підприємства "Охтирські теплові мережі" (Охтирська ТЕЦ) за адресою: вул. Снайпера, 13, м. Охтирка, Сумської області", (Код за ДК 021:2015:45454000-4 Реконструкція) (пункт 1.1);
- склад та обсяги робіт, що доручаються до виконання генпідряднику, визначені відповідно до проектної документації (пункт 1.2);
- початок та закінчення робіт, зазначених у п. 1.2 визначається календарним графіком виконання робіт (додаток № 2), який є невід`ємною частиною договору (пункт 2.1);
- договірна ціна робіт визначається на основі кошторису, що є невід`ємною частиною договору (додаток № 1) і складає 134 774 468 грн 98 коп., у тому числі ПДВ - 22 462 411 грн 49 коп. Фінансування робіт (будівництва об`єкта) здійснюється за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на реалізацію проектів (об`єктів, заходів), спрямованих на ліквідацію наслідків збройної агресії. План фінансування робіт складається і погоджується сторонами договору (пункти 3.1, 11.1, 11.3);
- розрахунки за виконані роботи здійснюються при надходженні коштів з бюджету на зазначені цілі, в межах наявного фінансового ресурсу на єдиному казначейському рахунку до 14 банківських днів та на підставі пред`явлених та підписаних сторонами форм КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати" (далі за текстом Договору - Довідка), КБ- 2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт" (далі за текстом Договору - Акт). Генпідрядник визначає обсяги та вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, готує акт і довідку (по два примірники) і надає їх разом з виконавчою документацією для перевірки інженеру технічного нагляду з подальшою передачею для підписання замовнику (пункти 12.1, 12.2);
- замовник підписує подані генпідрядником документи, що підтверджують виконання робіт або обґрунтовує причини відмови їх підписання. Вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, визначається в межах вартості робіт, передбачених договірною ціною, із урахуванням виконаних обсягів робіт та їх вартості за одиницю виміру. Розрахунки за виконані роботи з субпідрядниками здійснюються генпідрядником (пункти 12.3-12.5);
- замовник здійснює оплату виконаних робіт за договором після підписання акту та довідки, при наявності бюджетного фінансування. Обов`язок замовника щодо сплати (розрахунків) за цим договором виникає тільки за умови, наявності відповідного бюджетного призначення (згідно з частиною І статті 23 Бюджетного кодексу України) та наявності коштів на реєстраційному рахунку замовника. Всі виплати здійснюються після отримання замовником відповідних бюджетних призначень. У разі затримки бюджетного фінансування та/або нездійснення платежів не з вини замовника, оплата за виконані роботи здійснюється протягом 14 банківських днів з дати отримання замовником відповідного бюджетного фінансування та/або можливості здійснити платежі (пункт 12.6);
- приймання-передача закінчених робіт (об`єкта будівництва) здійснюється відповідно до вимог загальних умов та інших нормативних актів, які регламентують прийняття закінчених об`єктів в експлуатацію. Передача виконаних робіт оформлюється актом про виконані роботи. Завершення виконаних робіт оформлюється актом готовності об`єкта до експлуатації. Оформлення актів, додатків і необхідних документів до них здійснюються відповідачем (пункти 13.1-13.3);
- відповідальність сторін за порушення зобов`язань договору та порядок урегулювання спорів визначаються положеннями загальних умов, інших нормативних документів, що регулюють ці питання (пункт 16.1);
- у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за договором, генпідрядник сплачує замовнику штрафні санкції (неустойку) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення зобов`язання, від вартості невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання, а у разі здійснення попередньої оплати генпідрядник, крім сплати зазначених штрафних санкцій, повертає замовнику кошти з урахуванням індексу інфляції. Кошти, отримані від сплати таких штрафних санкцій, зараховуються відповідно до доходів загального фонду державного чи місцевих бюджетів (пункт 16.3);
- при умові своєчасного фінансування, у разі порушення з вини генпідрядника строків виконання робіт, передбачених договором, замовник має право стягнути з генпідрядника пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцяти календарних днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків зазначеної вартості (підпункт 16.5.2 пункту 16.5);
- договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 21.12.2023, але у будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (пункт 18.1).
У подальшому, 26.12.2023 Управління і Товариство уклали додаткову угоду № 1 до Договору, у якій сторони погодили:
- доповнити розділ 12 Договору пунктом 12.7 наступного змісту: "До початку виконання робіт замовник перераховує генпідряднику, відповідно до Постанови КМУ від 04.12.2019 № 1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти", пункту 17 Порядку використання коштів фонду ліквідації наслідків збройної агресії затвердженого Постановою КМУ від 10.02.2023 № 118 (зі змінами внесеними Постановою КМУ від 22.12.2023 № 1373), за рахунок коштів місцевого бюджету за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на реалізацію проектів (об`єктів, заходів), спрямованих на ліквідацію наслідків збройної агресії, здійснити авансовий платіж, згідно рахунку, на придбання матеріалів, обладнання, устаткування в розмірі 30% вартості зазначених робіт за договором на строк 31 березня 2024 року на небюджетний рахунок, відкритий на ім`я генпідрядника в органах Державної казначейської служби України, у зв`язку з чим генпідрядник зобов`язується, придбати відповідні матеріали обладнання, устаткування та надати акт приймання виконаних будівельних робіт з підтвердними документами, у разі необхідності з відповідними сертифікатами, про виконання авансу. Невикористані після зазначеного терміну суми авансу повертаються замовнику";
- внести зміни до пункту 18.1 Договору, виклавши його в такій редакції: "договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2024, але у будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами свої зобов`язань за цим договором";
- внести зміни до додатку № 1 до Договору (договірна ціна на будівництво: "Реконструкція водогрійної котельні зруйнованого підприємства "Охтирські теплові мережі" (Охтирська ТЕЦ) за адресою: вул. Снайпера, 13, м. Охтирка, Сумської області" (Стадія П), що здійснюється в 2023 році), а саме в Договірній ціні слова та цифри "що здійснюється в 2023 році" замінити словами "що здійснюються в 2023-2024 роках";
- викласти в новій редакцій додаток № 2 до Договору (Календарний графік виконання робіт по об`єкту на 2023-2024 роки) та додаток № 3 до договору (План фінансування робіт по об`єкту на 2023-2024 роки).
На підставі наказу № 2-ПО про здійснення попередньої оплати від 26.12.2023, Управління згідно з платіжною інструкцією № 1041 від 27.12.2023 сплатило на рахунок Товариства попередню оплату у розмірі 30% для придбання матеріалів, обладнання, устаткування за Договором у сумі 40 432 340,69 грн.
Управління 27.02.2024 звернулося до Товариства із запитом № 285/06 щодо надання інформації про хід виконання зобов`язань за Договором, а також із листом № 415/03 про проведення розрахунків за виконані роботи з вимогою повернути у строк до 03.04.2024 попередню оплату (авансовий платіж) в сумі 40 432 340,69 грн.
Листом від 27.03.2024 № 27/03 Товариство звернувся до Управління з проханням продовжити строки звітування про використання наданих грошових коштів на термін 60 днів, починаючи з 01.04.2024.
У листі-відповіді від 29.03.2024 № 427/02 Управління повідомило, що не має повноважень та правових підстав для продовження строків звітування про використання авансового платежу, та зазначило, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за Договором генпідрядник сплачує замовнику штрафні санкції, передбачені Договором.
В подальшому, 28.06.2024 сторонами підписані акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за червень 2024 року та акт № 1/1 вартості змонтованого устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, відповідно до яких Товариством виконано будівельні роботи по реконструкції водогрійної котельні зруйнованого підприємства "Охтирські теплові мережі" (Охтирська ТЕЦ), що знаходиться за адресою: Сумська область, м. Охтирка, вул. Снайпера, 13 на загальну суму 57 194 821,63 грн.
На підставі цих актів, Управління сплатило Товариству кошти в сумі 57 194 821,63 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 355 від 28.06.2024 на суму 1 305 753,72 грн та № 356 від 28.06.2024 на суму 15 456 727,22 грн.
Управління 19.03.2025 направило Товариству лист № 357/02 про нарахування штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань за Договором в розмірі 2 693 279,96 грн з пропозицією добровільної сплати цієї суми.
Ураховуючи несплату нарахованих штрафних санкцій, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Управління про стягнення з Товариства 2 693 279,96 грн штрафних санкцій, обґрунтовуючи їх безпідставним користуванням відповідачем бюджетними коштами у сумі 40 432 340,69 грн у період з 01.04.2024 до 28.06.2024 за встановлення факту несвоєчасного виконання своїх договірних зобов`язань.
Оцінюючи листування прокурора з Управлінням щодо наявності підстав для стягнення з Товариства штрафних санкцій (неустойки) за порушення ним своїх договірних зобов`язань, суди обох попередніх інстанцій виснували доведеність обставин дотримання прокурором вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про наявність порушень інтересів держави уповноваженого органу.
За результатами розгляду справи по суті позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку про доведеність стверджуваного прокурором порушення відповідачем обумовлених у пункті 12.7 Договору зобов`язань щодо підтвердження використання одержаного від позивача авансу.
Так, за висновками судів, матеріалами справи підтверджується, що Управлінням на підставі наказу № 2-ПО від 26.12.2023 здійснено попередню оплату на рахунок Товариства в розмірі 30% вартості робіт за Договором, одним платежем, що становить 40 432 340,69 грн, по об`єкту: "Реконструкція водогрійної котельні зруйнованого підприємства "Охтирські теплові мережі" (Охтирська ТЕЦ) за адресою: вул. Снайпера, 13, м. Охтирка, Сумської області", для придбання матеріалів, обладнання, устаткування на строк до 31.03.2024 (платіжна інструкція № 1041 від 27.12.2023), проте підтверджуючих документів, які свідчили б про фактичне здійснення такого придбання в обумовлений строк, актів приймання виконаних будівельних робіт, відповідачем не надано, чим порушено вимоги пункту 12.7 Договору.
Суди з`ясували, що Товариство виконало зазначене зобов`язання з порушенням строку, що підтверджується підписаними сторонами актами № 1 приймання виконаних будівельних робіт за червень 2024 та № 1/1 вартості змонтованого устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт.
Водночас, суди попередніх інстанцій дійшли різних висновків щодо наслідків такого порушення договірних умов відповідачем як генпідрядником за Договором.
Так, суд першої інстанції зазначив, що види порушень та санкції за них передбачені пунктом 16.5 Договору, у якому сторони визначили спеціальні пункти за невиконання зобов`язань та, зокрема, у підпункті 16.5.2 цього пункту Договору погодили, що при умові своєчасного фінансування, у разі порушення з вини генпідрядника строків виконання робіт, передбачених договором, замовник має право стягнути з генпідрядника пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцяти календарних днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків зазначеної вартості.
З урахуванням наведеного виснував, що виконання відповідачем зобов`язання щодо виконання робіт за Договором відбулося з порушенням установленого строку, у зв`язку із чим наявні підстави для застосування саме підпункту 16.5.2 пункту 16.5 Договору, яким чітко передбачено відповідальність за видом порушення: "порушення з вини генпідрядника строків виконання робіт, передбачених договором", нарахування пені в розмірі 0,1 відсотка вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення.
За наслідками здійснення власного перерахунку штрафних санкцій на підставі, як вважав суд, належної до застосування умови Договору, яка встановлює відповідальність відповідача як генпідрядника за порушення строків виконання обумовлених Договором робіт, суд першої інстанції виснував наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 9 748,07 грн неустойки саме на підставі підпункту 16.5.2 пункту 16.5 Договору (у розмірі 0,1 відсотка вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення), а не пункту 16.3 (у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання), як просить прокурор.
Апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався саме на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання, визначеного у пункті 12.7 Договору щодо використання авансового платежу до 31.03.2024 для придбання матеріалів, обладнання, устаткування.
Дійсно, як зазначив суд першої інстанції, у пункті 16.5 Договору сторони встановили спеціальні види відповідальності за конкретно визначенні види порушень договірних умов.
Водночас, строки виконання будівельних робіт, передбачені Календарним графіком виконання робіт по об`єкту реконструкції котельні не є предметом спору у цій справі.
Як вбачається із умов пункту 12.7 Договору, про невиконання якого зазначає прокурор, ним передбачено обов`язок замовника перерахувати генпідряднику авансовий платіж на придбання матеріалів, обладнання, устаткування в розмірі 30%, тоді як генпідрядник у строк до 31.03.2024 зобов`язався придбати відповідні матеріали обладнання, устаткування та надати акт приймання виконаних будівельних робіт з підтвердними документами про використання авансу.
Як вбачається із заявленого позову, прокурором стверджується про наявність порушення відповідачем договірних відносин в частині неналежного виконання саме фінансово-господарського обов`язку використати аванс, та надати відповідні докази замовнику, а не строків виконання робіт, передбачених Договором за сплаченими коштами авансового платежу.
Пункт 16.3 Договору погоджений сторонами і міститься у розділі 16 Договору, який встановлює відповідальність сторін за порушення договірних зобов`язань. Цей пункт передбачає відповідальність за невиконання або несвоєчасне виконання будь-якого зобов`язання визначеного сторонами у Договорі, тобто є загальним. Регулює відповідальність генпідрядника у випадку, зокрема, здійснення попередньої оплати замовником, що додатково вказує на його застосування до спірних правовідносин у цій справі.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що згідно зі статтею 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
З урахуванням наведеного апеляційний суд виснував, що у цьому випадку суд першої інстанції порушив норми частини другої статті 237 ГПК України, а саме безпідставно вийшов за межі позовних вимог, застосувавши приписи підпункту 16.5.2 пункту 16.5 Договору, які не були підставою позову у справі.
За встановлених обставин прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених пунктом 12.7 Договору (обумовлений у Договорі обов`язок підтвердження цільового використання авансового платежу у строк до 31.03.2024 фактично був виконаний лише 28.06.2024), апеляційний суд виснував наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої пунктом 16.3 Договору.
Перевіряючи розрахунок заявлених до стягнення штрафних санкцій (неустойки), суд апеляційної інстанції з`ясував, що періодом їх нарахування є 01.04.2024 - 28.06.2024, тобто прокурором у розрахунку враховано також і день виконання відповідачем свого зобов`язання.
З посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21 та від 20.08.2024 у справі № 910/1925/23, апеляційний суд зазначив, що відповідно до приписів частини третьої статті 549 ЦК України штрафні санкції можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а тому до періоду, за який здійснюється нарахування штрафних санкцій, не включається день фактичного виконання зобов`язання (виконання робіт).
А тому, здійснивши власний розрахунок штрафних санкцій згідно пунктом 16.3 Договору за період з 01.04.2024 до 27.06.2024, суд апеляційної інстанції встановив, що до стягнення підлягають 2 664 557,53 грн неустойки.
Натомість Товариство не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, зазначаючи, зокрема, про порушення судами норм статей 42, 236 ГПК України та неправильне застосування норм статей 527, 530, 546, 549, 610, 612, 614, 617, 837, 875 ЦК України, статей 193, 218 ГК України за відсутності висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах у питаннях:
- "…Поширеною є практика використання норм ДБН та роз`яснень Міністерств з приводу можливості включення до актів КБ2-в та довідок КБ-3 вартості обладнання, устаткування, матеріалів (яке придбано за рахунок коштів з попередньої оплати на їх придбання) які придбані, але не влаштовані (не змонтовані) на об`єкт, а тому постає питання, якщо обладнання придбане, але не влаштоване, то чи можна його в такому випадку включати в акт чи лише достатньо підтвердити та прозвітувати замовнику іншими первинними бухгалтерськими документами факт його придбання, адже зазвичай, монтаж обладнання потребує більш тривалого терміну ніж строк на використання такої попередньої оплати";
- "в судовій практиці відсутнє пояснення та обґрунтування, чи виключно актом КБ-2в та довідкою КВ-3 може підтверджуватись факт придбання обладнання за рахунок коштів попередньої оплати, адже по даній справі обладнання було придбане у встановлений строк, але включити його до акту було неможливо у зв`язку із не влаштуванням його на місцевості (на об`єкті)?";
- "чи включається вина підрядника у несвоєчасному звітуванні про використання коштів - подання актів КБ-2в, отриманих в якості авансу у випадку неможливості влаштування придбаного за рахунок таких коштів обладнання через невнесення замовником змін (коригування) до проектної документації, необхідність внесення яких з`явилася в процесі виконання договору?".
У цьому контексті Товариство зазначає, що:
- неправильне застосування норм матеріального права полягає у тому, що суди застосували до спірних правовідносин положення статей 527, 530, 546, 549, 610, 612, 837, 875 ЦК України та водночас не застосували статті 614, 617 ЦК України, не врахувавши при цьому, що стверджуване прокурором прострочення не було винним, обумовлене діями самого Управління як замовника (затримка дозволу; корегування проєкту), що, у свою чергу, виключає відповідальність Товариства (обставини, незалежні від волі сторони);
- суди вважали, що обставини виконання зобов`язання, визначеного пунктом 12.7 Договору, мають підтверджуватися виключно пред`явленими та підписаними сторонами формами КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати" та КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт". Водночас суди залишити поза увагою, що аванс перераховувався на придбання обладнання та матеріалів, які можуть бути включені до цих документів (акта форми КБ-2в та довідки форми КБ-3) лише за наслідками їх монтажу (включення до акта приймання виконаних будівельних робіт вартості матеріальних ресурсів, не укладених у діло, не допускається). Зазначене підтверджується роз`ясненнями Міністерства регіонального будівництва та житлово-комунального господарства (далі - Мінрегіонбуд) від 02.10.2013 "Щодо врахування в обсягах виконаних робіт витрат з придбання матеріальних ресурсів, які не укладаються у звітному періоді на об`єкті будівництва".
Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Зі змісту пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (далі - ОП КГС ВС) у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначив, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Окрім того, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Отже, з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Надаючи оцінку доводам скаржника у питанні відсутності висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах з урахуванням його доводів про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а також неправильне застосування норм матеріального права, у тому контексті, про який стверджує скаржник, Верховний Суд зазначає таке.
Предметом спору у цій справі є вимоги прокурора до відповідача про стягнення на користь позивача штрафних санкцій (неустойки) за прострочення виконання зобов`язання з підтвердження цільового використання авансового платежу в обумовлений договором будівельного підряду строк.
Колегія суддів зазначає, що питання того, які докази використання авансу є належними, вже розглядалося Верховним Судом, у тому числі, у складі ОП КГС ВС.
Так, у справі № 913/703/20 департамент житлово-комунального господарства обласної державної адміністрації звернувся з первісним позовом до товариства про стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів), інфляційних втрат та 3% річних. Товариство, у свою чергу, звернулося із зустрічним позовом до департаменту про стягнення заборгованості за виконані підрядні роботи за договором будівельного підряду.
Первісний позов обґрунтований, зокрема, тим, що на виконання умов договору департамент перерахував товариству аванс, проте останнє роботи за договором у повному обсязі не виконало, невикористану суму авансу департаменту не повернуло; 31.08.2020 договір припинився, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача безпідставно набуте майно (грошові кошти), а також нараховані 3% річних та інфляційні втрати.
За наслідками перегляду справи в касаційному порядку ОП КГС ВС у постанові від 16.09.2022 у зазначеній справі № 913/703/20 визнала правомірним відхилення судами попередніх інстанцій посилань генпідрядника на реєстр накладних на придбання матеріалів, устаткування, обладнання, а також на видаткові накладні, оскільки вони є неналежними доказами, які підтверджують факт використання попередньої оплати за договором. Накладні фактично свідчать лише про придбання генпідрядником відповідних матеріалів, однак із них не вбачається, що він використовував їх саме на виконання договору. З моменту придбання такі матеріали і устаткування фактично були у власності генпідрядника, а відтак могли бути використані ним не лише для реалізації проєкта департаменту на виконання договору, однак і для виконання інших замовлень, що не пов`язані зі спірним проєктом, або могли бути відчужені.
ОП КГС ВС зауважила, що у договорі сторони чітко визначили вимоги щодо документів, які підтверджують факт використання генпідрядником суми авансу, зазначивши, що такими документами є акт приймання виконаних робіт за формою КБ-2в та довідка про вартість виконаних будівельних робіт за формою КБ-3. Крім того, ОП КГС ВС погодилася із висновками судів, що аванс за вирахуванням суми, використання якої підтверджено підписаним сторонами актом приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року, підлягав поверненню.
Окрім того, у постановах від 22.01.2019 у справі № 922/1119/18 від 07.12.2018 у справі № 910/23196/17 та від 02.04.2019 у справі № 917/194/18 Верховний Суд, виходячи з умов підрядних договорів щодо авансування робіт замовником та документів, які підтверджують використання одержаного авансу підрядником, схожих до умов Договору, укладеного між позивачем та відповідачем у цій справі, яка розглядається № 920/731/25, виснував, що належними і допустимими доказами використання одержаного авансу є, зокрема, підписані сторонами примірні форми КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт", КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати", зазначивши, що виходячи з договірного погодження сторін саме ці докази підтверджують відповідні обставини та погодився із відхиленням судами інших, наданих підрядником доказів (реєстрів накладних на придбання матеріальних цінностей, видаткових накладних, листування сторін тощо), на підтвердження використання авансу.
Отже, у наведених справах Верховний Суд вже розглядав питання відсутності підтвердження використання авансу належними доказами та, як наслідок, невиконання зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У силу приписів 525, 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з частиною першою статті 530, статтею 610 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За результатами розгляду справи по суті позовних вимог, суди попередніх інстанцій виснували доведеність стверджуваного прокурором порушення відповідачем обумовлених у пункті 12.7 Договору зобов`язань щодо підтвердження використання одержаного від позивача авансу.
При цьому, судами з`ясовано:
- у пункті 12.7 Договору сторони погодили умову, що використання авансового платежу на придбання відповідних матеріалів, обладнання, устаткування підтверджується (генпідрядник зобов`язаний надати) актом приймання виконаних будівельних робіт з підтвердними документами, у разі необхідності з відповідними сертифікатами;
- обумовлений у Договорі обов`язок підтвердження цільового використання авансового платежу у строк до 31.03.2024 фактично був виконаний лише 28.06.2024, що підтверджується підписаними сторонами актами № 1 приймання виконаних будівельних робіт за червень 2024 та № 1/1 вартості змонтованого устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт.
За обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції з`ясування наведених обставин є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої пунктом 16.3 Договору.
За таких встановлених обставин справи, з урахування наведеної позиції Верховного Суду у питанні того, які докази використання авансу є належними (віднесення цього питання до договірного погодження сторін), Верховний Суд не вбачає неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, про які стверджує скаржник.
Так, Верховним Судом відхиляються доводи скаржника про неправомірне застосування судами до спірних правовідносин норм статей 527, 530, 546, 549, 610, 612, 837, 875 ЦК України та помилкове не застосування статей 614, 617 ЦК України з посиланням на те, що прострочення не було винним, обумовлене діями самого Управління як замовника (затримка дозволу; корегування проєкту), оскільки відповідачем існування таких обставин у межах цього спору не доведено.
Так, попри належне повідомлення судами попередніх інстанцій відповідача про розгляд цієї справи (докази направлення та доставки процесуальних документів судів обох попередніх інстанцій в електронному вигляді до електронного кабінету відповідача в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі наявні в матеріалах справи і скаржник у касаційній скарзі не стверджує про неповідомлення/неналежне повідомлення його судами про розгляд цієї справи) Товариство не приймало участі у справі підчас її розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій, не заперечувало проти задоволення позову з посиланням на ці обставини у суді першої та апеляційної інстанцій, не надавало на їх підтвердження доказів, і судами таких фактичних обставин не встановлено.
Як і не встановлено обставин погодження сторонами у розділі 16 Договору, який встановлює відповідальність сторін за порушення договірних зобов`язань, зокрема, як стверджує скаржник, у пункті 16.5 (його підпунктах) конкретної санкції за порушення строків використання авансу (штраф 0,1% за день, але не більше 10% від суми авансу).
Як з`ясовано судом апеляційної інстанції за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку, така відповідальність передбачена саме пунктом 16.3 Договору.
Верховний Суд зазначає, що доводи скаржника переважно пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням обставин справи, що обумовлено неприйняттям відповідачем участі у розгляді цієї справи, як у суді першої, так і апеляційної інстанцій.
Проте, здійснюючи касаційний перегляд судових рішень Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.
Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Процесуальні норми щодо обов`язку доказування і подання доказів передбачені статтею 74 ГПК України, відповідно до частин першої, третьої, четвертої якої, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
У силу норми частини другої статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частини перша, третя статті 80 ГПК України).
Водночас, згідно з частинами першою, четвертою, дев`ятою статті 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до частини першої, другої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Зазначене має істотне значення у контексті доводів скаржника з посиланням на цю підставу касаційного оскарження про те, що обладнання було придбане у встановлений строк, але не влаштоване (не змонтоване) на об`єкті. Стверджуючи про таку обставину як про доведений факт, скаржник не обґрунтовує свою позицію, зокрема: встановленням таких обставин судами попередніх інстанцій за наслідками розгляду цієї справи; наявністю у матеріалах справи інших доказів (первинних бухгалтерських документів) придбання матеріалів та, відповідно освоєння авансу в обумовлений Договором строк в контексті його ж доводів про неможливість включення таких відомостей до актів за фактичного не влаштування (не монтування) на об`єкті, не оцінених судами тощо.
Верховним Судом не вбачається, що сторони, зокрема, відповідач надали докази, а суди їх не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи та/або встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів.
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд не вбачає неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, про які стверджує скаржник у контексті доводів про відсутність висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, як і не вбачає підстав (з урахуванням встановлених обставин справи) для формування таких висновків у межах цього спору у світлі питань, які ставить перед Верховним Судом скаржник.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зауважувала, що висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. Інакше кажучи, на відміну від парламенту, суд не встановлює абстрактні правила поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певної норми права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17.
Відтак, визначена Товариством підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
Щодо оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.
Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази придбання обладнання за кошти попередньої оплати; необхідності вчинення замовником низки дій, необхідних для виконання робіт (листування сторін), а також докази встановлення на об`єкті будівництва саме того обладнання, яке було придбане за ці кошти у строк до 31.03.2024 (акт приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в від 28.06.2024 та довідку КБ-3), що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
Верховний Суд зауважує, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21 тощо.
Проте, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстав касаційного оскарження, визначених у пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість таких підстав касаційного оскарження.
Отже, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування постанови апеляційного суду відсутні.
З огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві прокурора на касаційну скаргу, в тій частині, яка узгоджується із зазначеними вище висновками Верховного Суду, наведеними у цій постанові.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки за результатами касаційного перегляду Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи порушення ними норм процесуального права, Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване управління "Хіммонтаж-14" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 у справі № 920/731/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова