15.06.26
33/812/244/26
Справа № 484/1033/26
Провадження № 33/812/244/26

ПОСТАНОВА
Іменем України

11 червня 2026 року      м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Тищук Н.О., 
із секретарем – Біляєвою В.М.,
за участі захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 в режимі відеоконіференцзв`язку – адвоката Зарицької Олени Володимирівни, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою на постанову судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2026 року, якою
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, паспорт № НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , посвідчення водія серії НОМЕР_3 , зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , раніше до адміністративної відповідальності не притягувався,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП з застосуванням адміністративного стягнення у вигляді 17 000 грн штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, 
У С Т А Н О В И В:
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 602002 вбачається, що він складений про те, що о 13 год 54 хв 27.02.2026 року водій ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Вокзальній в м. Первомайську Миколаївської області, керував транспортним засобом Opel Astra д.н.з. НОМЕР_4 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме звужені зіниці очей, неприродна блідість обличчя та порушення мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі КНП ПЦМБЛ у встановленому законом порядку водій відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП.
Постановою судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП з застосуванням адміністративного стягнення у вигляді 17 000 грн штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
10 травня 2026 року захисник ОСОБА_1 адвокат Зарицька О.В. подала апеляційну скаргу на постанову суду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи захисника про те, що долучені до протоколу про адміністративне правопорушення відеофайли з боді камери працівників поліції не є безперервними, що не дозволяє суду об`єктивно оцінити повну хронологію подій.
При цьому ОСОБА_1 стверджував, що, зупинивши його за порушення ПДР, працівники поліції у проміжках між записами запевнили його що на нього не будуть накладати штраф, але він повинен на бодікамеру погодитися з усім, що йому скажуть поліцейські, в тому числі попередили, що буде запропоновано пройти медичний огляд, від якого він може відмовитися і нічого за це йому не загрожує. Зазначене свідчить про намагання поліцейських приховати окремі фрагменти спілкування або маніпуляції під час складання протоколу. 
Видалення або ненадання частин запису ставить під сумнів достовірність усього відеодоказу. 
Крім того, з долученого до матеріалів справи відеозаписі з нагрудних камер поліцейських не вбачається проведення працівниками поліції огляду ОСОБА_1 на предмет виявлення ознак наркотичного спяніння. Натомість працівники поліції обмежились лише тим, що повідомили водію ОСОБА_1 , що в ході їхньої спільної розмови встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться в стані наркотичного сп`яніння, а саме, звуження зіниці очей, блідість обличчя, порушення мови. При цьому працівниками поліції не було проведено огляду ОСОБА_1 .
Під час спілкування з поліцейськими ОСОБА_1 поводив себе адекватно, чітко відповідав на питання, його поведінка цілком відповідала обстановці, тому посилання працівників поліції про порушення мови не відповідає зафіксованим на відео обставинам.
Аналіз файлу №1 відеозапису за період часу з 14:23:12 по 14:23:55 свідчить про грубі процедурні порушення та упередженість працівника поліції, а саме - маніпуляції зі змістом пояснень. На відео чітко зафіксовано, як поліцейський не просто пропонує надати пояснення, а фактично диктує ОСОБА_1 , що саме він має написати в протоколі, а саме слова «не надав». 
Статтею 265-1 КУпАП визначено, що у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, поліцейський тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Однак, у ОСОБА_1 посвідчення водія працівниками поліції не вилучалося, що ставить під обґрунтований сумнів правомірність та достовірність усіх інших записів у протоколі, зокрема й щодо наявності ознак сп`яніння. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Зарицька О.В. наполягала на врахуванні судом принципу презумпції невинуватості особи, якою встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. При цьому вважала безпідставним посилання суду першої інстанції на презумпцію правомірності дій працівників поліції.
Переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги з дотриманням вимог частини 7 статті 294 КУпАП, апеляційний суд виходить з наступного.
За змістом статті 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Згідно положень статті 245 КУпАП завданнями провадження у справі про адміністративне правопорушення є повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. 
За правилами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (частини 1, 2 статті 251 КУпАП).
Окремим видом адміністративних правопорушень (проступків) є правопорушення на транспорті, в тому числі порушення, вчиненні під час дорожнього руху.
Пунктом 2.9.а Правил дорожнього руху (далі – Правила) водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до вимог 2.5. Правил водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Невиконання вказаних правил утворюють склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке визначена частиною першою статті 130 КУпАП та тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів, в тому числі наркотичного сп`яніння, передбачені статтею 266 КУпАП та Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 9 листопада 2015 року № 1452/735 (далі – Інструкція №1452).
Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого сп`яніння (частина 1 статті 266 КУпАП, пункт 2 Інструкції №1452). 
Вимоги до протоколу про адміністративне порушення, порядок його складання викладені у статтях 254, 256 КУпАП, Інструкції № 1376 та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ від 07 листопада 2015 № 1395 (далі – Інструкція № 1395).
Відповідно до п. 12 розділу ІІ Інструкції №1452/735 у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного сп`яніння згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
Пунктом 5 розділу І Інструкції № 1452/735 встановлено, що ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи 
декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість 
або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 602002 від 27.02.2026 року вбачається, що о 13 год 54 хв цього дня водій ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Вокзальній в м. Первомайську Миколаївської області, керував транспортним засобом Opel Astra д.н.з. НОМЕР_4 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме звужені зіниці очей, неприродна блідість обличчя та порушення мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі КНП ПЦМБЛ у встановленому законом порядку водій відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції за порушення ПДР України, а саме - керування транспортним засобом без пристебнутого ременя безпеки.
У процесі спілкування працівник поліції виявив у нього ознаки наркотичного сп`яніння, про які повідомив останнього - звужені зіниці очей, неприродна блідість обличчя та порушення мови.
Після цього працівник поліції запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку в медичному закладі. Від проходження огляду ОСОБА_1 відмовився. 
У подальшому поліцейський пояснив, що за відмову від огляду буде складено протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП та роз`яснив ОСОБА_1 його права і обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. 
Від надання пояснень по суті правопорушення ОСОБА_1 відмовився.
Після цього працівник поліції почав складати протокол про адміністративне правопорушення.
У протоколі працівником поліції зафіксовано відмову ОСОБА_1 від проходження огляду.
При цьому відеозаписом не підтверджуються доводи апеляційної скарги про те, що працівник поліції змушував ОСОБА_1 писати під його диктовку. Також суд вважає, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості надати на камеру пояснення, які він вважав за необхідне, та зазначити їх у протоколі про адміністративне правопорушення, або викласти на окремому бланку пояснень.
Отже, поведінка водія на відеозаписі свідчить про те, що останній свідомо відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, розуміючи наслідки такої відмови.
Відповідно до диспозиції частини 1 статті 130 КУпАП, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого цією нормою, виражається, зокрема, у такій формі: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Склад такого правопорушення є формальним.
Отже, з моменту відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, склад такого правопорушення є закінченим.
З огляду на досліджені докази та наведені норми права, апеляційний суд приходить до висновку про наявність в діях водія ОСОБА_1 ознак вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП - відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду, на стан наркотичного сп`яніння.
Доводи апеляційної скарги про те, що зупинивши ОСОБА_1 за порушення ПДР, працівники поліції у проміжках між записами запевняли його не будуть притягувати його до відповідальності, але він повинен на камеру погодитися з усім, що йому скажуть, є голослівними оскільки не підтверджуються жодним доказом.
Крім того, апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції з Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області було витребувано повний відеозапис з відеореєстратора патрульного автомобіля та з бодікамер поліцейських, що фіксували подію. Зазначені відеозаписи є аналогічними тим, які були додані до протоколу про адміністративне правопорушення.
Отже, доводи захисника не знайшли свого підтвердження при огляді повних відеозаписів.
Щодо презумпції невинуватості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, та на яку посилається захисник, суд зазначає наступне.
В розумінні ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу.
А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями ст. 6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.
Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.
При цьому, у справі, що переглядається, захисник не погоджується з висновками суду першої інстанції про презумпцію правомірності дій працівників поліції. Однак, дій працівників поліції, яка ОСОБА_1 та його захисник вважають неправомірними, вони за правилами КАСУ не оскаржили.
Жодним доказом неправомірність дій працівників поліції при складанні відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення не доведена.
Таким чином у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що дії працівників поліції призвели до безпідставного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. 
З огляду на викладене апеляційний суд доходить висновку, що в апеляційній скарзі не наведено належних і достатніх підстав для спростування висновків суду першої інстанції.
Істотних порушень при виявленні адміністративного правопорушення та складанні відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, які б стали підставою для скасування оскаржуваної постанови, апеляційним судом не виявлено.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 допустив порушення пункту 2.5 ПДР та вчинив правопорушення, яке правильно кваліфіковано за частиною 1 статті 130 КУпАП.
Отже, апеляційний суд вважає, що обставини справи, встановлені на підставі наявних доказів, забезпечують такий рівень доказування, який не залишає розумних сумнівів у доведеності факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння під час керування транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння, тобто - порушення вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху, та як наслідок - наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
Зібрані у справі докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі.
За такого, твердження апелянта про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права в ході розгляду провадження в суді апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам "Кобець проти України" від 14 лютого 2008 року, "Берктай проти Туреччини" від 08 лютого 2001 року, "Леванте проти Латвії" від 07 листопада 2002 року неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі "Коробов проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення "поза розумним сумнівом". Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні "Ісмаїлов проти Росії" від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Отже ОСОБА_1 , реалізувавши своє право керувати транспортним засобом, погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно встановлених в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.
Апеляційний суд вважає, що у справі, яка переглядається, судом першої інстанції дотримано стандарт доведення висунутого ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП правопорушення поза розумним сумнівом. В цьому разі стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було учинено і особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, або відносно якої закрито адміністративне провадження з нереабілітуючих підстав, є винною у вчиненні цього правопорушення. 
Невизнання ОСОБА_1 своєї провини в скоєнні адміністративного правопорушення апеляційний суд вважає способом його самозахисту та бажанням уникнути відповідальності, що спростовується матеріалами справи.
Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації чи їх неналежності, апелянтом не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.
З огляду на наведене, підстави для скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі, як того просить апелянт, відсутні. 
Керуючись статтями 283, 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Зарицької Олени Володимирівни, залишити без задоволення.
Постанову судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського
апеляційного суду      Н.О. Тищук