ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/2410/25	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» (вх. ЗАГС №01-05/1116/26 від 14.04.2026)
на рішення Господарського суду Львівської області (Петрашко М.М.) від 12.03.2026
у справі №914/2410/25
за позовом Львівського державного університету безпеки життєдіяльності, 79007, Україна, Львів, вул. Клепарівська, 35
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна», 80430, Львівська область, Шептицький район, село Боянець, вул. Зелена, 20
про стягнення 72 000,00 грн
ВСТАНОВИВ:
Львівський державний університет безпеки життєдіяльності звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» про стягнення пені в розмірі 72 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, всупереч умовам договору про закупівлю продуктів харчування від 05.02.2025 №58/СТ, не виконав замовлення позивача від 18.03.2025 на поставку 100 кг сиру та не поставив товар у встановлений договором 24-годинний строк. У зв`язку з порушенням строків поставки позивач на підставі пункту 8.3 договору нарахував відповідачу пеню у розмірі 72 000 грн та направив претензію з вимогою її сплатити, однак відповідач на претензію не відреагував і нараховану суму не сплатив.
Господарський суд Львівської області рішенням від 12.03.2026 у справі №914/2410/25 позов задовольнив та стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» на користь Львівського державного університету безпеки життєдіяльності пеню за порушення умов договору про закупівлю продуктів харчування від 05.02.2025 № 58/СТ у розмірі 72 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028,00 грн.
Вказане рішення мотивоване тим, що позивач належним чином направив відповідачу заявку на поставку товару на електронну адресу, визначену договором, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач товар у встановлений договором строк не поставив та не надав доказів виконання зобов`язання. Суд встановив, що факт прострочення поставки підтверджений, а розрахунок пені у сумі 72 000 грн відповідає умовам договору.
14.04.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» на рішення Господарського суду Львівської області від 12.03.2026 у справі №914/2410/25.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2026 сформовано колегію суддів у складі: Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.
Суддя-доповідач Західного апеляційного господарського суду Ржепецький В.О. ухвалою від 20.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» на рішення Господарського суду Львівської області від 12.03.2026 у справі №914/2410/25 залишив без руху; визначив, що недоліки апеляційної скарги мають бути усунуті шляхом подання до апеляційного суду заяви про усунення недоліків апеляційної скарги з належними доказами сплати судового збору; встановив скаржнику десятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
30.04.2026 скаржник усунув недоліки апеляційної скарги.
Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.05.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» на рішення Господарського суду Львівської області від 12.03.2026 у справі №914/2410/25; встановив учасникам справи десятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження на подання відзиву на апеляційну скаргу і доказів надсилання копій відзиву учасникам справи; витребував у Господарського суду Львівської області матеріали справи №914/2410/25.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.03.2026 у справі №914/2410/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Львівського державного університету безпеки життєдіяльності в повному обсязі. Покликається на такі обставини: суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк на подання доказів, поданих разом із клопотанням від 07.11.2025, не оцінивши належним чином причин пропуску строку та заперечення відповідача щодо їх несвоєчасного подання і належності до предмета доказування; суд дійшов помилкового висновку про належне направлення відповідачу заявки від 18.03.2025, оскільки поклався на документи, які, на думку скаржника, не є належними та допустимими доказами факту відправлення й отримання електронного листа; карта реєстрації вихідного документа з системи «АСКОД» не підтверджує направлення заявки, оскільки не містить необхідних реквізитів та не доводить факту доставки документа відповідачу, а сторони не погоджували використання цієї системи для обміну документами; лист Управління оповіщення та цифрового розвитку ДСНС України та його додатки не є належними доказами, оскільки сам лист не містить відомостей про направлення спірної заявки, а додана до нього інформація не дозволяє достовірно встановити факт надсилання електронного повідомлення та не містить необхідних реквізитів; місцевий господарський суд не надав належної оцінки доводам відповідача щодо недобросовісної поведінки позивача та можливого зловживання правом, оскільки раніше заявки між сторонами подавалися телефоном, а одноразове використання електронної пошти для спірної заявки, на думку скаржника, було спрямоване на створення формальних підстав для розірвання договору та стягнення пені.
14.05.2026 через систему «Електронний суд» представниця позивача - Неборачок О. І. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що рішення суду першої інстанції є законним і підтверджене належними доказами. Позивач зазначає, що відповідач порушив умови договору про закупівлю від 05.02.2025 № 58/СТ, не поставивши товар у встановлений строк після отримання замовлення від 18.03.2025, що підтверджується матеріалами справи. Також у відзиві вказано, що умови договору передбачають обов`язок постачання товару та відповідальність у вигляді пені за порушення строків, тому нарахування 72 000,00 грн є правомірним. Доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень і неотримання заявки спростовуються наданими доказами направлення електронної заявки та нормами ГПК України щодо доказування. 
Отже, позивач вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.
Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Частиною 13 ст. 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи зазначене та те, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення в сумі 72 000,00 грн, що становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З огляду на вказане, ухвалою від 04.05.2026 Західний апеляційний господарський суд призначив справу №914/2410/25 до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 05.02.2025 між Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» (постачальник) укладено договір №58/СТ про закупівлю продуктів харчування (надалі - договір).
Відповідно до розділу 1 договору постачальник зобов`язується поставити замовнику товар згідно з додатком 1, що є невід`ємною частиною договору (далі - товар), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах договору.
Найменування товару: «Сир твердий 50%, ДСТУ 6003/ДСТУ 4421», по коду ДК 021:2015 15540000-5 «Сирні продукти» (надалі - товар), згідно зі специфікацією (додаток 1). Найменування, асортимент, кількість, ціна за одиницю товару тощо, зазначаються в специфікації (додаток №1), що є невід`ємною частиною даного договору.
Згідно з пунктом 2.1. договору сума договору становить 576 000,00 грн з ПДВ відповідно до специфікації (додаток 1).
Пунктами 3.1. та 3.2. договору передбачено, що постачальник повинен передати замовнику товар, якість якого відповідає вимогам, передбаченим для даного виду товару на території України. Технічні та якісні вимоги до товару встановлені у додатку 2, що є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до пунктів 4.1., 4.5. та 4.7. договору здача-приймання товару кожної поставки здійснюється у присутності представників сторін, згідно накладної в місці постачання товару. Постачальник поставляє товар у кількості та у строки по заявці замовника передбачені договором. Постачальник забезпечує доставку, розвантаження товару замовнику за адресою: м. Львів, вул. Клепарівська, 35 або в межах Львівської області до 100 км, у залежності від службової необхідності замовника з 09 год 00 хв до 13 год 00 хв та з 14 год 00 хв до 17год 00 хв. Про таку зміну адреси доставки замовник повинен повідомити постачальника не менш ніж за два календарних дні за заявкою замовника.
Згідно з пунктами 4.8. - 4.10. договору граничний термін поставки (передачі) товару замовнику: 30.11.2025. Постачання товару відбувається дрібними партіями до трьох разів на тиждень протягом 2025 року в обсягах, зазначених у заявці замовника, в залежності від фактичної потреби замовника.
Постачальник постачає товар партіями згідно замовлень замовника протягом 24 годин з моменту отримання такого замовлення. Замовлення надається замовником в усній або письмовій формі. Доставка товару здійснюється транспортним засобом (далі - Т3) або Т3 з холодильним обладнанням постачальника, який обладнаний для транспортування даного виду товару.
Пунктом 4.13. договору встановлено, що датою продажу товару є дата фактичної передачі товару у власність замовника в місці доставки (призначення), що підтверджується відповідними документами (товарно-транспортними накладними/видатковими накладними).
Відповідно до пункту 4.17. договору постачальник гарантує безперебійну поставку товарів у випадку можливого блекауту за раніше узгодженими графіком та обсягами.
Згідно з пунктами 7.2.1. та 7.2.4. договору замовник має право:
- своєчасно та в повному обсязі отримувати товар відповідно до специфікації (додаток1) та умов цього договору;
- достроково в односторонньому порядку розірвати цей договір у разі невиконання, чи не належного виконання зобов`язань згідно умов даного договору постачальником, повідомивши про це постачальника у строк 2 робочі дні з дня настання такої події. 
Поставка вважається виконаною після фактичного отримання замовником товару належної якості та кількості, та підписання видаткової накладної сторонами.
Пунктом 7.3.1. договору передбачено, що постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.
Відповідно до пунктів 8.1. та 8.3. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором. За порушення строків виконання зобов`язань постачальник сплачує на користь замовника пеню у розмірі 50% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 5 днів додатково стягується штраф у розмірі 70% від вартості непоставленого товару.
Згідно з пунктом 10.2. договору договір діє до 15.12.2025. Із закінченням строку дії договору між сторонами припиняються всі зобов`язання, окрім гарантійних зобов`язань постачальника, встановлені розділом VI договору.
Відповідно до пункту 10.3. договору, закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.
Пунктом 12.10. договору встановлено, що істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
- зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
- погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення;
- покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
- продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
- погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);
- у зв`язку із зміною системи оподаткування пропорційно до зміни податкового навантаження внаслідок зміни системи оподаткування;
- зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку «на добу наперед», що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
- зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини 6 статті 41 Закону.
Відповідно до специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, загальна вартість товару: 576 000,00 грн, одиниця виміру: кг, загальна кількість товару: 2000 кг, ціна за одиницю (за 1 кг) з ПДВ: 288,00 грн.
18.03.2025 на електронну адресу постачальника замовником було направлено заявку на постачання продуктів харчування № 90 02-1079/90 182 від 18.03.2025, однак станом на 25.03.2025 постачальник не поставив замовнику товар відповідно до умов договору.
25.03.2025 у зв`язку з порушення терміну поставки товару та/або порушення графіка поставки товару, замовником було надіслано повідомлення постачальнику про розірвання договору в односторонньому порядку відповідно до пункту 7.2.4. договору.
У зв`язку з порушенням відповідачем умов договору щодо поставки товару позивач на підставі пункту 8.3. договору нарахував йому пеню в розмірі 72 000,00 грн відповідно до рахунку-фактури №81 від 26.03.2025.
03.04.2025 позивач надіслав на адресу відповідача претензію №90 01-1420/90 12 з проханням оплатити пеню у розмірі 72 000,00 грн за порушення умов договору про закупівлю продуктів харчування, проте як вказано у позовній заяві, постачальником не вчинено жодних дій, сума нарахованих штрафних санкцій не сплачена та жодної відповіді на претензію не надано.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Як підтверджується матеріалами справи, 05.02.2025 між Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» (постачальник) укладено договір №58/СТ про закупівлю продуктів харчування, відповідно до розділу 1 постачальник зобов`язується поставити замовнику товар згідно з додатком 1, що є невід`ємною частиною договору (далі - товар), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах договору. Найменування товару: «Сир твердий 50%, ДСТУ 6003/ДСТУ 4421», по коду ДК 021:2015 15540000-5 «Сирні продукти», згідно зі специфікацією (додаток 1). Найменування, асортимент, кількість, ціна за одиницю товару, тощо, зазначаються в специфікації , що є невід`ємною частиною даного договору.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Згідно зі ст. 6 та 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, принципів розумності та справедливості. Зміст договору, відповідно до ст. 628 ЦК України, складається з умов, погоджених сторонами, а також обов`язкових умов, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за їх відсутності - відповідно до звичаїв ділового обороту.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України зобов`язання виконується у встановлений строк, а якщо він визначений настанням неминучої події - з моменту її настання.
Відповідно до пункту 4.10 договору постачальник постачає товар партіями згідно замовлень замовника протягом 24 годин з моменту отримання такого замовлення. Замовлення надається замовником в усній або письмові формі. Доставка товару здійснюється транспортним засобом (далі - Т3) або Т3 з холодильним обладнанням постачальника, який обладнаний для транспортування даного виду товару.
Як встановлено місцевим господарським судом, 18.03.2025 на електронну адресу постачальника замовником було направлено заявку на постачання продуктів харчування №90 02-1079/90 182 від 18.03.2025. У встановлений договором строк відповідач поставку товару не здійснив, доказів належного виконання зобов`язання або неможливості його виконання суду не надав.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. Згідно зі ст. 611 ЦК України таке порушення тягне правові наслідки, передбачені договором або законом. За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо не розпочав або не виконав зобов`язання у встановлений строк.
У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до пункту 8.3 договору за порушення строків виконання зобов`язань постачальник сплачує на користь замовника пеню у розмірі 50% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 5 днів додатково стягується штраф у розмірі 70% від вартості непоставленого товару.
У зв`язку з порушенням відповідачем умов договору щодо поставки товару позивач на підставі пункту 8.3. договору нарахував йому пеню в розмірі 72 000,00 грн відповідно до рахунку-фактури №81 від 26.03.2025, що відповідає погодженому сторонами в договорі порядку застосування міри цивільно-правової відповідальності. 
Відповідачем наявності підстав для застосування передбаченого договором виду відповідальності у зв`язку із простроченням поставки товару не спростовано. Доказів своєчасного виконання відповідного зобов`язання не подано.
Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про безпідставне прийняття судом першої інстанції доказів, поданих позивачем разом із клопотанням від 07.11.2025.
Відповідно до частин 2, 8 статті 80 ГПК України позивач повинен подати докази разом із позовною заявою, однак докази, не подані у встановлений законом або судом строк, можуть бути прийняті судом у випадку, якщо особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у відповідний строк з причин, що не залежали від неї.
Водночас, згідно з частиною 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. При цьому вирішення питання щодо поважності причин пропуску процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, який здійснює оцінку наведених учасником справи обставин та поданих на їх підтвердження доказів.
Такий висновок відповідає практиці Верховного Суду, відповідно до якої за змістом частин 1 та 4 статті 119 ГПК пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли ГПК встановлено неможливість такого поновлення (зокрема, постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2018 у справі №904/5995/16).
Суд апеляційної інстанції, у свою чергу, у вирішенні питання про прийняття судом першої інстанції в ці справі доказів, які не були подані учасниками справи у строки, визначені у частинах другій та третій статті 80 ГПК України, враховує, що однією зі стадій розгляду справи є підготовче провадження, завданням якого, серед іншого, є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів (стаття 177 ГПК України).
Суд підкреслює, що стадія підготовчого провадження з огляду на її мету є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що у повній мірі відповідає засадам справедливого правосуддя. У тому випадку, коли у встановлений законом строк учаснику справи виконати певні процесуальні дії не є можливим, оскільки саме у нього виникли обставини, які перешкоджають їх реалізації, у такого учасника виникає унормована законом можливість ініціювати поновлення процесуального строку, у спосіб звернення до суду із заявою, в якій має бути наведено причини пропуску строку; суд же лише має здійснити оцінку причин пропуску строку, наведених заявником, на предмет їх поважності. Інший підхід порушував би принципи диспозитивності та змагальності (пункт 3.3 постанови Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 918/604/23).
Вирішення питання щодо поновлення строку на вчинення процесуальних дій перебуває в межах дискреційних повноважень суду.
Як вбачається з матеріалів справи, подані позивачем разом із клопотанням від 07.11.2025 документи стосуються предмета доказування у даній справі, оскільки підтверджують обставини направлення відповідачу заявки на поставку товару, які мають істотне значення для правильного вирішення спору. Приймаючи зазначені докази, місцевий господарський суд надав оцінку наведеним позивачем підставам їх подання та дійшов висновку про наявність правових підстав для їх прийняття до розгляду.
При цьому скаржник не довів, що прийняття судом зазначених доказів призвело до порушення його процесуальних прав, позбавило його можливості надати заперечення щодо таких доказів або іншим чином порушило принципи рівності сторін та змагальності процесу.
Навпаки, судом першої інстанції було надано процесуальну можливість відповідачеві подати докази на спростування обставин, які доводились позивачем на підставі додатково поданих доказів, про що свідчить постановлення судом в судовому засіданні 20.01.2026 року ухвали про поновлення строку для подання відповідачем доказів відповідно до клопотання останнього від 16.12.2025.
Відповідно до положень ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є, зокрема, справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Одним з основних принципів господарського судочинства, зокрема, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Місцевим господарським судом сторонам в цій справі було надано рівну можливість реалізувати свої процесуальні права, а отже підстави вважати, що відповідні процесуальні рішення були ухвалені судом з порушенням норм процесуального права відсутні.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для висновку про порушення судом першої інстанції вимог статей 80 та 119 ГПК України під час вирішення питання щодо прийняття зазначених доказів.
Суд також наголошує, що в ГПК України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема, у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок із доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені й оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження й обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, у свою чергу, визначається предметом позову.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, чим фактично запроваджено у господарському процесі стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від підходу «достатності доказів», передбачає необхідність зіставлення судом доказів, поданих сторонами, та оцінку того, чи є одна сукупність доказів більш переконливою та імовірною порівняно з іншою.
Таким чином, у сучасному господарському процесі вирішальним є не формальна наявність окремих видів доказів, а їх сукупна переконливість, узгодженість та здатність переважити доводи протилежної сторони.
Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, подані на її підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення зазначеної норми свідчить, що суд зобов`язаний оцінювати докази не формально, а через призму їх імовірності, тобто з`ясування того, чи є встановлені факти такими, що скоріше мали місце, ніж не мали.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи, однак не звільняє сторону від обов`язку доведення своїх тверджень. При цьому обставина вважається доведеною за умови переваги більш вагомих доказів, коли висновок про її існування є більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Зазначений підхід узгоджується також із практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» від 23.08.2016, де наголошено, що у цивільних спорах застосовується стандарт «балансу вірогідностей», а суд повинен визначити, чи є вимога сторони більш імовірною на підставі поданих доказів.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та безпосередньому дослідженні. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та їх взаємозв`язок у сукупності, мотивуючи прийняття або відхилення кожного з них (стаття 86 ГПК України).
Колегія суддів враховує, що на підтвердження факту направлення заявки від 18.03.2025 позивачем надано карту реєстрації вихідного документа із системи електронного документообігу «АСКОД», лист Управління оповіщення та цифрового розвитку ДСНС України з доданою технічною інформацією щодо надсилання електронного повідомлення, а також інші документи, які в сукупності підтверджують створення, реєстрацію та відправлення відповідної заявки на електронну адресу відповідача.
Наведені докази оцінюються судом не ізольовано, а в їх сукупності та взаємозв`язку. Сам по собі факт того, що карта реєстрації вихідного документа не підтверджує доставку повідомлення адресату, не свідчить про її неналежність як доказу, оскільки вона підтверджує факт створення та реєстрації відповідного документа в системі документообігу позивача. Водночас інші подані докази підтверджують подальше його надсилання електронними засобами зв`язку, передбаченими договором.
Крім того, відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на спростування наведених обставин, зокрема доказів технічної неможливості отримання повідомлень на відповідну електронну адресу, її неактуальності або відсутності факту використання такої адреси у взаємовідносинах сторін.
Колегія суддів зазначає, що умовами пункту 4.10 договору сторони не обмежили спосіб направлення замовлення виключно телефонним зв`язком. Навпаки, договором прямо передбачено можливість надання замовлення як в усній, так і в письмовій формі. Отже, направлення заявки засобами електронного зв`язку не суперечить умовам укладеного сторонами договору.
Щодо доводів апелянта про недобросовісну поведінку позивача та зловживання правом колегія суддів зазначає таке.
Добросовісність як загальна засада цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) є певним стандартом поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони. Презумпція добросовісності учасників цивільних правовідносин неодноразово підкреслювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц.
Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права мають здійснюватися добросовісно, розумно та справедливо. Водночас, твердження про зловживання правом повинні підтверджуватися належними та допустимими доказами.
Сам по собі факт того, що раніше заявки могли подаватися в усній формі, не свідчить про заборону використання письмової форми замовлення, прямо передбаченої договором. Скаржником не доведено, що позивач діяв виключно з метою створення підстав для застосування штрафних санкцій чи розірвання договору.
Матеріалами справи підтверджується, що після невиконання відповідачем заявки від 18.03.2025 позивач реалізував передбачене пунктом 7.2.4 договору право на дострокове одностороннє розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань.
Так, 25.03.2025 позивачем направлено відповідачу повідомлення про розірвання договору про закупівлю продуктів харчування у зв`язку з порушенням термінів поставки товару. Вказані дії відповідають погодженим сторонами умовам договору та є наслідком неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, а не проявом недобросовісної поведінки замовника.
З огляду на викладене колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що сукупність доказів, поданих позивачем на підтвердження наявності підстав для застосування щодо відповідача передбаченої договором міри відповідальності у вигляді пені є більш вірогідною та переконливою, ніж доводи відповідача про відсутність факту направлення заявки. Відповідачем не спростовано встановленого судом першої інстанції факту порушення строків поставки товару та не надано доказів належного виконання прийнятих на себе зобов`язань.
Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем відповідно до пункту 8.3 договору, колегія суддів встановила, що він є арифметично правильним та відповідає умовам договору, нарахована пеня за непоставлений товар за заявкою від 18.03.2025 у розмірі 72 000,00 грн відповідає погодженому сторонами розміру відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Контррозрахунку або доказів неправильності визначення суми пені відповідачем не подано.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 72 000,00 грн.
Враховуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України, суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ-бізнес-Україна» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 12.03.2026 у справі №914/2410/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Судді С.В. Іванчук

Р.В. Міліціанов