РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
м. Вінниця
13 травня 2026 р.  Справа № 640/25057/21

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення неотриманої частини заробітної плати.
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення неотриманої частини заробітної плати.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825 (в редакції Закону №3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року №399.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/25057/21 передана на розгляд та вирішення Вінницькому окружному адміністративному суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 зазначену справу було передано на розгляд судді Вінницького окружного адміністративного суду Мультян М.Б.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.03.2025 справу прийнято до свого провадження, її розгляд вирішено розпочати спочатку в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою запропоновано учасникам справи, надати суду інформацію щодо актуальності спірних правовідносин на момент прийняття справи до провадження Вінницьким окружним адміністративним судом; інформацію щодо актуальних та дійсних засобів зв`язку із сторонами, а саме: адреси електронної пошти, номерів телефону та місця проживання (перебування, знаходження) з відповідними доказами на підтвердження цих відомостей; письмові пояснення та/або заяви у разі зміни фактичних обставин по цій справі, вибуття, необхідності залучення або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір; відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
24.03.2025 на адресу суду надійшли пояснення від сторони позивача, в яких представник позивача зазначає про обґрунтованість позовних вимог та вказує, що ОСОБА_1 у період з 2015 по 2019 роки проходив службу на посадах старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України. На думку позивача, внаслідок застосування положень пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, які рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 визнані неконституційними, йому виплачувалася заробітна плата у меншому розмірі, ніж це передбачено частиною 3 статті 81 Закону України “Про прокуратуру”.
Представник позивача зазначає, що неконституційність відповідних положень існувала з моменту їх прийняття, а рішення Конституційного Суду України лише встановило цей факт, у зв`язку із чим позивач вважає, що держава зобов`язана відшкодувати завдану матеріальну шкоду на підставі частини 3 статті 152 Конституції України як норми прямої дії.
У поясненнях наголошується, що відсутність спеціального закону щодо порядку відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами, не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права, а тому до спірних правовідносин підлягають безпосередньому застосуванню норми Конституції України. Також представник позивача посилається на практику Європейського суду з прав людини щодо захисту права власності та правомірних очікувань особи на отримання належних виплат.
Позивач вважає, що Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем у справі, оскільки саме через цей орган держава реалізує свої права та обов`язки у спірних правовідносинах після перейменування Генеральної прокуратури України. При цьому зазначає, що подана 19.08.2021 заява про відшкодування шкоди залишилась без належного реагування, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.
Крім того, представник позивача навів розрахунок недоотриманої частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 24.12.2019, відповідно до якого розмір матеріальної шкоди становить 1 074 534,35 грн.
У зв`язку з наведеним представник позивача просить суд врахувати подані докази, визнати протиправною бездіяльність Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора щодо нездійснення відшкодування матеріальної шкоди, стягнути на користь ОСОБА_1 1074534,35 грн матеріальної шкоди, а також судові витрати.
27.03.2025 на адресу суду надійшли пояснення від сторони відповідача, в яких представник зазначає про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим просить відмовити у їх задоволенні повністю.
В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на те, що відповідно до положень Закону України “Про оплату праці”, Бюджетного кодексу України та Закону України “Про прокуратуру” фінансування органів прокуратури, у тому числі виплата заробітної плати прокурорам, здійснюється виключно в межах бюджетних призначень, затверджених законом про Державний бюджет України та кошторисами органів прокуратури. Вказує, що у спірний період структура та умови оплати праці працівників органів прокуратури визначались постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”, а тому Офіс Генерального прокурора не був наділений повноваженнями самостійно змінювати розмір посадових окладів чи здійснювати виплати у розмірах, відмінних від установлених вказаною постановою. Також відповідач наголошує, що положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, яким передбачалось застосування статті 81 Закону України “Про прокуратуру” у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, було визнано неконституційним лише Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020.
На думку відповідача, зазначене рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії в часі, оскільки відповідно до частини другої статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України “Про Конституційний Суд України” нормативний акт або його окремі положення, визнані неконституційними, втрачають чинність саме з дня ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України, якщо інше прямо не встановлено самим рішенням.
У зв`язку із цим представник відповідача зазначає, що правовідносини щодо виплати позивачу заробітної плати за період з 01.07.2015 по 24.12.2019 виникли та існували до ухвалення Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020, а тому на них поширювалось чинне на той час правове регулювання, зокрема положення постанови Кабінету Міністрів України №505.
Окремо відповідач звертає увагу, що наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №2149ц ОСОБА_1 було звільнено з органів прокуратури з 24.12.2019, тобто до дати ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020, у зв`язку з чим підстави для здійснення йому перерахунку заробітної плати відповідно до статті 81 Закону України “Про прокуратуру” відсутні.
Також представник відповідача посилається на правові позиції Конституційного Суду України та Верховного Суду, відповідно до яких рішення Конституційного Суду України мають пряму (перспективну) дію та застосовуються до правовідносин, які виникли або продовжують існувати після ухвалення відповідного рішення, тоді як ретроспективне застосування таких рішень не допускається.
Крім того, відповідач зазначає, що Законом України №113-IX було передбачено окремий порядок оплати праці прокурорів, які не пройшли атестацію, а також тих прокурорів, які не були переведені до Офісу Генерального прокурора, обласних чи окружних прокуратур, із застосуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №505.
На переконання відповідача, Офіс Генерального прокурора вживав необхідних заходів для забезпечення належного фінансування органів прокуратури та неодноразово звертався до Уряду із бюджетними запитами щодо передбачення коштів на оплату праці прокурорів відповідно до статті 81 Закону України “Про прокуратуру”, однак відповідні видатки законами про Державний бюджет України у 2015– 2020 роках передбачені не були.
Водночас відповідач наголошує, що органи прокуратури не мали правових підстав здійснювати виплати поза межами затверджених бюджетних асигнувань, оскільки такі дії суперечили б вимогам Бюджетного кодексу України та могли б утворювати бюджетне правопорушення.
Щодо доводів позивача про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, відповідач зазначає, що фактично спір стосується порядку та умов оплати праці прокурора, а не відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями чи діями органу державної влади.
У зв`язку із наведеним представник відповідача вважає, що Офіс Генерального прокурора діяв у межах чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
ОСОБА_1 з 28.05.2015 був призначений на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів, скоєних працівниками органів прокуратури управління з розслідування злочинів, скоєних працівниками правоохоронних органів Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України. 
3 03.06.2016 по 24.12.2019 ОСОБА_1 обіймав посаду старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.
Наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №2149ц згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” ОСОБА_1 звільнено з посади старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу із злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 24.12.2019.
19.08.2021 представник позивача звернувся до Офісу Генерального прокурора з проханням виплатити ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати у розмірі 1076226,48 грн, завданої положенням пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, що визнаний неконституційним.
Однак, відповіді на заяву, як і виплати матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати у розмірі 1076226,48 грн позивач не отримав, у зв`язку із чим звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом №1697-VII.
Відповідно до частини другої статті 15 Закону №1697-VІІ прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Статтею 16 Закону №1697-VІІ визначені гарантії незалежності прокурора, однією з яких є належне матеріальне, соціальне та пенсійне забезпечення прокурора.
Відповідно до частини другої статті 81 Закону №1697-VІІ (у редакції Закону України від 02.07.2015 №578-VIII “Про внесення змін до Закону України “Про прокуратуру” щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень” (далі - Закон №578-VIII)), заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Положеннями частин третьої та четвертої статті 81 Закону №1697-VII (у первинній редакції Закону) передбачалося, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” частину третю статті 81 Закону №1697-VII викладено у такій редакції: “Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року”.
01.01.2015 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин” від 28.12.2014 №79-VIII, яким внесено зміни до пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України та установлено, що, зокрема, стаття 81 Закону №1697-VII застосовується у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 9 Розділу “Прикінцеві положення” Закону України “Про Державний бюджет України на 2015 рік” від 28.12.2014 №80-VIII норми і положення, зокрема статті 81 Закону №1697-VII, застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Аналогічні положення закріплено у пункті 11 Розділу “Прикінцеві положення” Закону України від 25.12.2015 №928-VIII “Про Державний бюджет України на 2016 рік”.
На виконання положень пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України постановою від 30.09.2015 №763 “Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505” вніс зміни до Постанови № 505, якими затвердив нові схеми посадових окладів працівників прокуратур.
Конституційний Суд України Рішенням від 26.03.2020 №6-р/2020 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частинами першою та другою статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічні за змістом положення містяться в частині першій статті 91 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII “Про Конституційний Суд України” (далі - Закон №2136-VIII).
Порядок виконання рішень та висновків Конституційного Суду України регламентовано положеннями статті 97 Закону № 2136-VIII, відповідно до частини першої якої Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Керуючись зазначеними нормами Закону №2136-VIII, Конституційний Суд України в Рішенні від 26.03.2020 №6-р/2020 встановив, що норма Бюджетного кодексу України, яка була визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Спірним питанням у межах розгляду цієї справи є право позивача на стягнення, відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України, матеріальної шкоди, завданої актом, який визнано неконституційним, а саме: невідповідністю положенням Конституції України окремого положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Стверджувальне позивачем заподіяння матеріальної шкоди обумовлено тим, що під час перебування на посаді прокурора його посадовий оклад в період дії пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України при нарахуванні заробітної плати визначався у розмірі, встановленому постановою Уряду, а не статтею 81 Закону №1697-VІІ.
Суд зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду (далі - Об`єднана палата) ухвалив постанову від 24.02.2026 у справі №160/6949/20. У ній, з огляду на те, що практика колегій суддів різних судових палат Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду була непослідовною, що свідчило про необхідність формування єдиного (спільного) підходу до вирішення подібних спорів, Об`єднана палата вирішила питання щодо розгляду справ про стягнення майнової шкоди, заподіяної фізичним або юридичним особам актами, що визнані неконституційними.
Так, ключовими питаннями у зазначеній справі були: 1) наявність правових підстави для відшкодування матеріальної шкоди, завданої застосуванням норми закону, яка згодом була визнана неконституційною; 2) який орган слід уважати належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної фізичним чи юридичним особам актами або діями, що визнані неконституційними.
У вказаній постанові Об`єднана палата, з урахуванням конституційних гарантій судового захисту, принципу верховенства права, зважаючи на приписи частини четвертої статті 6 КАС України, констатувала, що суд не може відмовити в задоволенні позову з підстав відсутності, неповноти чи неузгодженості законодавчого регулювання спірних правовідносин і зобов`язаний вирішити спір по суті, забезпечивши ефективний захист порушених прав особи.
Об`єднана палата також зауважила, що в Україні дійсно відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди, у зв`язку з чим можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку.
У контексті спірних відносин та їхнього нормативного регулювання Об`єднана палата констатувала, що з 01.01.2015 було обмежено розмір посадових окладів працівників прокуратури, у зв`язку із дією пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, який згодом було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020.
Визнання зазначеного положення Бюджетного кодексу України таким, що не відповідає Конституції України, засвідчило його невідповідність конституційним гарантіям належного матеріального забезпечення прокурорів як складової їх незалежності та зумовило виникнення у осіб, до яких воно застосовувалося, права на оцінку наслідків такого регулювання з точки зору наявності шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, та на її відшкодування (за умови встановлення факту її завдання внаслідок дії неконституційного акта) і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
На підставі системного аналізу пункту 2 частини першої статті 4, статті 46 КАС України, а також, керуючись висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц, Об`єднана палата також дійшла висновку, що належним відповідачем у справі за позовом прокурора (колишнього або чинного) про відшкодування шкоди, завданої дією пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, є відповідний орган прокуратури, який безпосередньо здійснював нарахування заробітної плати такому прокурору як орган державної влади, діями якого було заподіяно таку шкоду.
У підсумку, за результатами перегляду справи №160/6949/20, Об`єднана палата сформулювала такі правові висновки:
1) відсутність спеціального закону не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, поданого на підставі частини третьої статті 152 Конституції України, про відшкодування шкоди, завданої неконституційним актом, оскільки норми Конституції України є нормами прямої дії і не допускають звуження змісту та обсягу конституційних прав особи внаслідок бездіяльності законодавця;
2) належне матеріальне забезпечення прокурорів є однією із законодавчо закріплених гарантій їх незалежності, визначених статтею 16 Закону № 1697-VII, а застосування неконституційної норми, якою було звужено зміст цієї гарантії, може бути підставою для виникнення у прокурорів (як чинних, так і колишніх) права на відшкодування матеріальної шкоди, завданої дією положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, за умови встановлення в судовому порядку факту завдання такої шкоди;
3) належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, завданої прокурору зазначеним неконституційним актом, є відповідний орган прокуратури, який здійснював нарахування та виплату заробітної плати і діями якого фактично було заподіяно таку шкоду, тоді як залучення Державної казначейської служби України не є необхідним, оскільки вона не є суб`єктом, який порушив права такого працівника прокуратури.
Застосовуючи наведені правові висновки Об`єднаної палати до обставин даної справи, суд констатує, що позивач як колишній прокурор, посадовий оклад якого в період дії пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” БК України при нарахуванні заробітної плати визначався у розмірі меншому, ніж передбачено частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII, має право ініціювати перед судом питання про відшкодування шкоди на підставі частини третьої статті 152 Конституції України, зокрема матеріальної, та, відповідно, на відшкодування такої шкоди за умови встановлення факту її завдання за результатом оцінки судом наслідків такого неконституційного регулювання.
Необхідно зауважити, що матеріальна шкода у правовідносинах, що є предметом цього спору, може полягати, зокрема, у виплаті прокурору заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантований законом, тобто у різниці між фактично нарахованою та виплаченою заробітною платою (з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення, які не передбачені Законом № 1697-VII) і тією сумою, яка підлягала нарахуванню та виплаті відповідно до вимог статті 81 Закону № 1697-VII за спірний в цій справі період.
Як уже було зазначено, в силу приписів частини другої статті 81 Закону №1697-VІІ (в редакції Закону № 578-VIII) заробітна плата прокурора складається не лише з посадового окладу, а й з премій та надбавок, зокрема за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Отже, Законом № 1697-VІІ визначено гарантований розмір заробітної плати прокурора, який складається з посадового окладу як її основної складової, а також надбавок, передбачених законом і премії, розмір якої не може бути менше як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Разом з тим Законом № 1697-VІІ передбачена можливість виплати працівникам органів прокуратури премії в розмірі вищому ніж гарантовано цим законом, а постановою № 505 можливість виплати їм додаткових видів грошового забезпечення, які зазначеним законом не передбачені, зокрема, таких як: 1) надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи; 2) надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи; надбавка за знання та використання в роботі іноземної мови; 3) доплата за науковий ступінь кандидата або доктора наук з відповідної спеціальності; 4) надбавка за почесне звання “заслужений”.
Варто також зауважити, що, переглядаючи рішення у справі №160/6949/20, Об`єднана палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність детального встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного визначення можливого розміру матеріальної шкоди.
Зокрема, суд зазначив, що для визначення реального розміру такої шкоди необхідно з`ясувати, які саме надбавки, доплати та премії були встановлені позивачу, у яких розмірах вони фактично виплачувалися, а також встановити періоди перебування позивача у щорічних та інших видах відпусток (як оплачуваних, так і неоплачуваних) та періоди тимчасової непрацездатності, оскільки у зазначені періоди виплата заробітної плати здійснюється в особливому порядку.
Лише після встановлення наведених обставин можливо визначити різницю між фактично отриманою позивачем заробітною платою та сумою, яка підлягала б нарахуванню відповідно до статті 81 Закону №1697-VII за відповідний період.
Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 81 Закону №1697-VII (у редакції, чинній з 01.07.2015) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з 01.07.2015, 11 мінімальних заробітних плат — з 01.01.2016 та 12 мінімальних заробітних плат — з 01.01.2017.
Посадові оклади прокурорів Генеральної прокуратури України визначались пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури із застосуванням коефіцієнта 1,3.
Як встановлено судом, позивачу виплачувалась надбавка за вислугу років у розмірі 25 %, що підтверджується довідками №21-716зп від 03.08.2021 та №21-717зп від 03.08.2021.
Крім того, статтею 81 Закону №1697-VII передбачалось преміювання прокурорів у розмірі не менше 10 % посадового окладу.
Отже, розмір заробітної плати позивача відповідно до вимог статті 81 Закону №1697-VII у спірний період мав визначатися з урахуванням посадового окладу, надбавки за вислугу років у розмірі 25 % та премії у мінімальному гарантованому розмірі 10 % посадового окладу.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» було установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:
з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» було установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня.
Так, у період з 01.07.2015 по 31.08.2015 мінімальна заробітна плата становила 1218,00 грн.
Відтак посадовий оклад прокурора Генеральної прокуратури України у зазначений період мав становити: 1218,00 грн Ч 10 Ч 1,3 = 15834,00 грн.
З урахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 25 % та премії у мінімальному гарантованому розмірі 10 % посадового окладу загальний розмір заробітної плати позивача мав становити: 15834,00 грн + 3958,50 грн + 1583,40 грн = 21375,90 грн.
У період з 01.09.2015 по 31.12.2015 мінімальна заробітна плата становила 1378,00 грн.
Отже, посадовий оклад прокурора Генеральної прокуратури України у цей період мав становити: 1378,00 грн Ч 10 Ч 1,3 = 17914,00 грн.
З урахуванням надбавки за вислугу років та премії заробітна плата позивача повинна була становити: 17914,00 грн + 4478,50 грн + 1791,40 грн = 24183,90 грн.
З 01.01.2016 статтею 81 Закону №1697-VII було передбачено збільшення посадового окладу прокурора місцевої прокуратури до 11 мінімальних заробітних плат.
У період з 01.01.2016 по 30.04.2016 мінімальна заробітна плата становила 1378,00 грн.
Таким чином, посадовий оклад прокурора Генеральної прокуратури України у цей період мав становити: 1378,00 грн Ч 11 Ч 1,3 = 19705,40 грн.
З урахуванням надбавки за вислугу років та премії заробітна плата позивача повинна була становити: 19705,40 грн + 4926,35 грн + 1970,54 грн = 26602,29 грн.
У період з 01.05.2016 по 30.11.2016 мінімальна заробітна плата становила 1450,00 грн.
Відтак посадовий оклад прокурора Генеральної прокуратури України мав становити: 1450,00 грн Ч 11 Ч 1,3 = 20735,00 грн.
З урахуванням надбавки за вислугу років та премії заробітна плата позивача повинна була становити: 20735,00 грн + 5183,75 грн + 2073,50 грн = 27992,25 грн.
У період з 01.12.2016 по 31.12.2016 мінімальна заробітна плата становила 1600,00 грн.
Таким чином, посадовий оклад прокурора Генеральної прокуратури України мав становити: 1600,00 грн Ч 11 Ч 1,3 = 22880,00 грн.
З урахуванням надбавки за вислугу років та премії заробітна плата позивача повинна була становити: 22880,00 грн + 5720,00 грн + 2288,00 грн = 30888,00 грн.
Законом України №1774-VIII частину третю статті 81 Закону №1697-VII викладено у новій редакції, відповідно до якої з 01.01.2017 посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становив 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених на 01 січня календарного року.
Станом на 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1600,00 грн.
Отже, посадовий оклад прокурора Генеральної прокуратури України у 2017 році мав становити: 1600,00 грн Ч 12 Ч 1,3 = 24960,00 грн.
З урахуванням надбавки за вислугу років та премії заробітна плата позивача у 2017 році повинна була становити: 24960,00 грн + 6240,00 грн + 2496,00 грн = 33696,00 грн.
Станом на 01.01.2018 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1762,00 грн.
Таким чином, посадовий оклад прокурора Генеральної прокуратури України у 2018 році мав становити: 1762,00 грн Ч 12 Ч 1,3 = 27487,20 грн.
З урахуванням надбавки за вислугу років та премії заробітна плата позивача у 2018 році повинна була становити: 27487,20 грн + 6871,80 грн + 2748,72 грн = 37107,72 грн.
Станом на 01.01.2019 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1921,00 грн.
Відтак посадовий оклад прокурора Генеральної прокуратури України у 2019 році мав становити: 1921,00 грн Ч 12 Ч 1,3 = 29967,60 грн.
З урахуванням надбавки за вислугу років та премії заробітна плата позивача у 2019 році повинна була становити: 29967,60 грн + 7491,90 грн + 2996,76 грн = 40456,26 грн.
Разом з тим суд враховує, що у грудні 2019 року позивач проходив службу лише до 24.12.2019 включно, оскільки наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №2149ц його було звільнено з органів прокуратури з 24.12.2019.
У зв`язку із цим розрахунок заробітної плати за грудень 2019 року підлягає здійсненню пропорційно фактично відпрацьованому часу.
Середньоденний розмір заробітної плати позивача розраховується відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”.
Як встановлено судом, розмір заробітної плати позивача відповідно до статті 81 Закону №1697-VII у 2019 році мав становити 40456,26 грн на місяць, з яких:
29967,60 грн — посадовий оклад;
7491,90 грн — надбавка за вислугу років у розмірі 25 %;
2996,76 грн — премія у мінімальному гарантованому розмірі 10 % посадового окладу.
Отже, загальний розмір виплат за жовтень та листопад 2019 року становив: 40456,26 грн Ч 2 = 80912,52 грн.
Кількість робочих днів у жовтні та листопаді 2019 року становила 44 дні.
Відтак середньоденний заробіток позивача відповідно до Порядку №100 становив: 80912,52 грн ч 44 робочі дні = 1838,92 грн.
Враховуючи, що у грудні 2019 року позивачем фактично було відпрацьовано 18 робочих днів, розмір заробітної плати, який підлягав нарахуванню відповідно до статті 81 Закону №1697-VII за період з 01.12.2019 по 24.12.2019, становив: 1838,92 грн Ч 18 робочих днів = 33100,56 грн.
Таким чином, загальна сума заробітної плати, яка підлягала нарахуванню позивачу відповідно до приписів статті 81 Закону №1697-VII за період з 01.07.2015 по 24.12.2019, становить 1800494,37 грн (один мільйон вісімсот тисяч чотириста дев`яносто чотири гривні 37 копійок).
Як зазначалося вище, відповідно до положень статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. 
При цьому суд зауважує, що наведений розрахунок здійснений виходячи із гарантованих складових заробітної плати прокурора, прямо передбачених статтею 81 Закону №1697-VII, а саме посадового окладу, надбавки за вислугу років та мінімального гарантованого розміру премії.
Разом з тим остаточний розмір матеріальної шкоди підлягає визначенню з урахуванням фактично виплачених позивачу сум заробітної плати, премій, надбавок та інших виплат.
З розрахункових листів позивача вбачається, що Генеральною прокуратурою України було нарахована заробітна плата за липень 2015 року у розмірі 22060,08 грн, з яких 4292,72 грн виплачено за 4 дні відрядження;
за серпень 2015 року – 21505,28 грн;
за вересень 2015 року – 21505,28 грн;
за жовтень 2015 року – 30065,30 грн, з яких по 3186,66 грн відпустки та 6720,40 грн матеріальна допомога на оздоровлення;
за листопад 2015 року – 33594,56 грн;
за грудень 2015 року – 32721,80 грн;
за січень 2016 року – 43196,94 грн, з яких 29827,16 грн матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових проблем;
за лютий 2016 року – 16804,40 грн;
за березень 2016 року – 17405,60 грн;
за квітень 2016 року – 18484,84 грн;
за травень 2016 року – 18484,84 грн;
за червень 2016 року – 19325,06 грн;
за липень 2016 року – 20855,72 грн;
за серпень 2016 року – 20090,39 грн;
за вересень 2016 року – 24440,33 грн;
за жовтень 2016 року – 27182,45 грн, з яких 8402,20 грн матеріальна допомога на оздоровлення, 12960,54 грн відпустка;
за листопад 2016 року – 27772,11 грн, з яких 3560,35 грн за 5 днів лікарняного;
за грудень 2016 року – 27037,44 грн;
за січень 2017 року – 43385,07 грн, з яких 23218,23 грн матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових проблем;
за лютий 2017 року – 26197,22 грн;
за березень 2017 року – 29787,12 грн, з яких 1348,93 грн за 1 день відрядження, та 1305,42 грн за 1 день відрядження;
за квітень 2017 року – 27899,07 грн, з яких 5837,32 грн за 4 дні відрядження;
за травень 2017 року – 27933,37 грн, з яких 2772,72 грн за 2 дні відрядження;
за червень 2017 року – 28192,33 грн, з яких 2772,72 грн за 2 дні відрядження, 2990,92 грн за 2 дні відрядження;
за липень 2017 року – 71982,13 грн, з яких 817,56 грн за 1 день відпустки, 27993,80 грн матеріальної допомоги на оздоровлення, 15533,64 за 19 днів відпустки;
за серпень 2017 року – 12987,78 грн;
за вересень 2017 року – 37994,46 грн;
за жовтень 2017 року – 48887,55 грн, з яких 4259,15 грн подарунок;
за листопад 2017 року – 53556,30 грн, з яких 10201,20 грн разова премія;
за грудень 2017 року – 71408,43 грн;
за січень 2018 року – 91118,66 грн, з яких 7140,84 грн за 2 дні відрядження, 13716,50 грн за 5 днів відрядження, 56028,21 грн матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових потреб;
за лютий 2018 року – 39529,65 грн;
за березень 2018 року – 39720,91 грн, з яких 3955,98 за 2 дні відпустки;
за квітень 2018 року – 37258,93 грн, з яких 6110,30 грн за 5 днів лікарняного;
за травень 2018 року – 39529,65 грн;
за червень 2018 року – 39261,58 грн, з яких 1795,39 грн відпустка додаткова, 1795,39 грн відпустка додаткова;
за липень 2018 року – 40028,44 грн;
за серпень 2018 року – 39653,00 грн;
за вересень 2018 року – 92822,99 грн, з яких 30279,69 грн за 21 день відпустки, 39653,02 грн матеріальної допомоги на оздоровлення;
за жовтень 2018 року – 21628,90 грн;
за листопад 2018 року – 49854,20 грн;
за грудень 2018 року – 47017,74 грн;
за січень 2019 року – 80846,41 грн, з яких 3994,74 грн за 3 дні відпустки, 43335,39 грн матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових потреб;
за лютий 2019 року – 39735,20 грн;
за березень 2019 року – 39802,43 грн;
за квітень 2019 року – 39802,43 грн;
за травень 219 року – 39802,43 грн;
за червень 2019 року – 39802,43 грн;
за липень 2019 року – 39884,89 грн;
за серпень 2019 року – 43710,34 грн;
за вересень 2019 року – 93962,63 грн, з яких 20241,30 грн за 15 днів відпустки, 39884,90 грн матеріальної допомоги на оздоровлення, 14843,62 грн за 11 днів відпустки;
за жовтень 2019 року – 21122,34 грн;
за листопад 2019 року – 47879,29 грн;
за грудень 2019 року – 197461,06 грн, з яких 131272,96 грн компенсації за невикористані відпустки.
Таким чином, загальна сума фактично виплачених позивачу сум заробітної плати, премій, надбавок та інших виплат становить 1763404,68 грн, при цьому, до цієї суми судом не включено нараховані позивачеві матеріальну допомогу на оздоровлення, допомогу на соціально-побутові потреби, компенсацію за невикористану відпустку та подарунки, оскільки розрахунок зазначених виплат та у зазначені періоди здійснюється в особливому порядку.
Отже, загальний розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок застосування положень пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020, становить 37089,69 грн (1800494,37 грн - 1763404,68 грн).
Суд окремо зазначає, що визначений розмір матеріальної шкоди у сумі 37089,69 грн є співмірним встановленим обставинам справи, оскільки він сформований виключно як різниця між гарантованим законодавством розміром грошового забезпечення прокурора та фактично отриманими позивачем виплатами за спірний період.
Такий підхід відповідає природі вимог, заявлених у справі, адже предметом спору є не перегляд умов оплати праці як таких, а компенсація конкретно встановлених втрат, які виникли внаслідок застосування нормативного регулювання, що згодом визнане неконституційним.
При цьому суд виходить з того, що саме держава, запровадивши неконституційне нормативне регулювання, допустила обмеження гарантованого рівня оплати праці прокурорів, що зумовило виникнення у позивача права на відшкодування завданої шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України.
Разом з тим, суд бере до уваги, що рішення Конституційного Суду України не змінює автоматично правовідносини, які завершилися до його ухвалення, однак породжує у осіб право на судовий захист у формі відшкодування шкоди за умови доведення її факту та розміру, що у даній справі знайшло своє підтвердження.
Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача, суд зазначає наступне.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 245 КАС України визначено повноваження суду при вирішенні справи. Зокрема відповідно до п. 4 та 10 ч. 2 цієї статті КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Отже, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З огляду на суть та характер спірних відносин, на переконання суду, належним способом захисту порушених прав позивача буде саме стягнення з Офісу Генерального прокурора майнову шкоду у розмірі 37089,69 грн, завданої законом, що визнаний неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020.
Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково.
Враховуючи відсутність судових витрат зі сплати судового збору, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 37089,69 грн (тридцять сім тисяч вісімдесят дев`ять гривень 69 копійок), завданої законом, що визнаний неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, код ЄДРПОУ 00034051)

Суддя Мультян Марина Бондівна