ПОСТАНОВА 
Іменем України

26 лютого 2026 року        м. Кропивницький

справа № 405/7789/24
провадження № 22-ц/4809/341/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Мурашка С. І., за участю секретаря судового засідання Гончар О. В., 
учасники справи: 
позивачі: 
1)ОСОБА_1 , 
2)ОСОБА_2 , 
3)ОСОБА_3 ,
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на рішення Подільського районного суду міста Кропивницького (суддя Шевченко І. М.) від 02.10.2025,  
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
08.11.2024 ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суд м. Кіровограда з позовами до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» (далі – КНП «ОКДЛ КОР») про відшкодування майнової та моральної шкоди (справа № 405/7789/24).
08.11.2024 ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суд м. Кіровограда з позовами до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» (далі – КНП «ОКДЛ КОР» або Лікарня) про відшкодування майнової та моральної шкоди (справа № 405/7790/24).
08.11.2024 ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовами до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» (далі – КНП «ОКДЛ КОР» або Лікарня) про відшкодування майнової та моральної шкоди (справа № 405/7791/24).
Хоча кожен з позивачів звернувся до суду з окремою позовною заявою, проте вони вказали у своїх заявах, що пред`являють спільний позов.
19.12.2024 Ленінський районний суд м. Кіровограда постановив ухвалу, якою цивільні справи № 405/7789/24 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» про відшкодування шкоди, № 405/7790/24 за позовом ОСОБА_4 до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» про відшкодування шкоди, № 405/7791/24 за позовом ОСОБА_5 до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» про відшкодування шкоди об`єднано в одне провадження. Справам присвоєно єдиний номер: 405/7789/24 (провадження № 2/405/1540/24).
Позивачі обґрунтували свій позов наступними обставинами.
26.04.2011 у Кіровоградській дитячій обласній лікарні, правонаступником якої є КНП «ОКДЛ КОР»,померла їх дочка та сестра - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була госпіталізована до вказаного закладу для планового обстеження. 
21.06.2011 слідчим відділом Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області було порушено кримінальну справу № 27-9144 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України по факту неналежного виконання лікарями Кіровоградської обласної дитячої лікарні посадових обов`язків, що спричинили смерть ОСОБА_6 .
20.04.2016 вказане кримінальне провадження було внесене до ЄРДР за № 12016120020005129.
Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 17.02.2014 № 346/12 та згідно з висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи від 21.03.2019 № 285/18 причинно-наслідковий зв`язок між захворюванням, яке було виявлено у ОСОБА_7 , з настанням смерті не вбачається. Натомість між неконтрольованим очищенням кишечника за допомогою клізм, та настанням смерті дитини ОСОБА_7 існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. 
Вказані обставини свідчать про неналежне виконання лікарем хірургічного відділення Кіровоградської дитячої обласної лікарні ОСОБА_8 своїх професійних обов`язків через недбале і несумлінне до них ставлення по лікуванню дитини ОСОБА_7 , в наслідок чого остання померла.
28.11.2019 слідчим було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, ОСОБА_8 , лікарю хірургу дитячого хірургічного відділення №1 КНП «ОКДЛ КОР» (Кіровоградська дитяча обласна лікарня).
Згодом обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 було спрямовано до Ленінського районного суду м. Кіровограда.
ОСОБА_2 було визнано потерпілим у кримінальному провадженні. Він разом з ОСОБА_1 та на той час неповнолітнім ОСОБА_3 пред`явили позов про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 у справі № 405/756/20, провадження № 1-кп/405/36/20, ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з лікарською діяльністю, строком на три роки. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_8 було звільнено від відбування призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільні позови ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було задоволено частково та стягнено з КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням 89834,94 грн та моральної шкоди 230000,00 грн, на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди – 300000,00 грн, на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди - 230 000 грн, в іншій частині позову було відмовлено.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29.06.2023 апеляційні скарги прокурора, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було задоволено, натомість апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишено без задоволення. Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 в кримінальному провадженні № 12016120020005129 від 20.04.2016 стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 140 КК України змінено в частині вирішення цивільного позову, їх позов задоволено, стягнено з КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_2 2 170 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 2 894 400,00 на відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 2 170 800 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 залишено без змін.
27.07.2023 Подільським відділом Державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих на виконання вищевказаного вироку суду, які об`єднані у зведене виконавче провадження № 72377930. Під час примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 72377930 було примусово стягнено з КНП «ОКДЛ КОР»: на користь ОСОБА_1 – 365157,80 грн, на користь ОСОБА_2 – 285201,92 грн, на користь ОСОБА_3 – 273868,31 грн, усього, на загальну суму 924228,03 грн.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.05.2024 року касаційні скарги генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» та засудженого були задоволені частково, ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29.06.2023 року стосовно ОСОБА_8 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 06.11.2024 року вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 року відносно ОСОБА_8 скасовано. ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 140 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 12016120020005129 щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрите. Цивільний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення залишено без розгляду.
Звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності відбулося з нереабілітуючих підстав, що соєю чергою передбачає констатацію факту вчинення особою кримінального правопорушення.
У зв`язку із залишенням їхнього цивільного позову у кримінальному провадженні без розгляду з причин закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 за нереабілітуючими його підстав, вони звернулися зі спільним позовом до суду у порядку цивільного судочинства до КНП «ОКДЛ КОР», яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого ОСОБА_8 .
Позивачі стверджують, що внаслідок вчиненого кримінального правопорушення лікарем ОСОБА_8 матері померлої дитини ОСОБА_10 - ОСОБА_1 , її батькові ОСОБА_2 та її рідному братові ОСОБА_3 було завдано моральної та матеріальної шкоди.
Матеріальна шкода полягає у втратах на поховання та встановлення пам`ятника на могилі дитини. Розмір завданої шкоди становить 110630,72 грн.
Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивачі вказала на те, що доказом заподіяння їм такої шкоди є сам факт втрати їхньої дочки та сестри ОСОБА_6 . З її смертю було повністю зруйновано звичний ритм їхнього сімейного життя. Всі життєві плани були зруйновані та знищені. Надзвичайно неймовірних зусиль було докладено кожним них для збереження сім`ї, а смуток та біль у житті стала нормою їх сімейного життя для кожного з них. Душевний біль, глибочезні страждання, розпач, депресивність, безсоння, дратівливість та небажання жити далі стали супутником ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_11 і залишаються дотепер. Від пережитого стан здоров`я ОСОБА_2 істотно погіршився, а на той час ще малолітній ОСОБА_3 отримав надзвичайно велику психоемоційну травму, яка ускладнилася тим, що через свій вік він потребував уваги та допомоги матері, але не отримував її через психоемоційний стан матері, тому деякий час він вимушений був проживати окремо без батьків. Наслідки перенесеної психологічної травми призвели до появи психосоматичних та психоемоційних змін, таких як: часті депресивні стани, розлади психіки, суїцидальні прояви, порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, насторога, невпевненість в собі, періодичного відчуття власної трудової неповноцінності, тривога з приводу майбутнього. Вони вимушені постійно докладати зусилля для стабілізації та нормалізації їх психоемоційних станів. З часом їх душевний біль нікуди не зник, а спогади та біль втрати залишаться з ними назавжди.
Крім того, розслідування кримінального провадження та його судовий розгляд розтяглися на довгі 13 років. Під час досудового розслідування посадовими особами приймалися неправомірні рішення, які гальмували або перешкоджали розслідуванню, що змушувало потерпілих неодноразово вживати додаткових зусиль у пошуку справедливості – оскаржувати неправомірні рішення до різних інстанцій. 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 12016120020005129 від 30.07.2021 № 2134/2135/21-27, № 2239-2242/21-27, проведеної Кропивницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, було підтверджено факти спричинення моральної шкоди цивільним позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з ситуацією, яка досліджується за кримінальним провадженням, а саме пов`язана із втратою Дитини під час перебування її у лікувальному закладі та було визначено наступні рекомендовані розміри відшкодування нанесеної цивільним позивачам моральної шкоди з психологічної точки зору: ОСОБА_2 – 324 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом; ОСОБА_1 – 432 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом; ОСОБА_3 – 324 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.
Тож, посилаючись на вказані обставини, позивачів висунули наступні вимоги:
1)стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_2 110 630,72 грн на відшкодування витрат на поховання дитини;
2)стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_3 2592000,00 грн на відшкодування моральної шкоди;
3)стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_1 3456000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; 
4)стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_2 2592000,00 грн на відшкодування спричиненої моральної шкоди. 
2.Короткий зміст рішення суду
02.10.2025 Подільський районний суд міста Кропивницького ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» задовольнив частково, а саме:
- стягнув з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 110 630,72 грн у відшкодування спричиненої матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;
- стягнув з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_2 1 500 000,00 грн у відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;
- стягнув з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_1 2 000 000,00 грн у відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;
- стягнув з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_3 1 500 000,00 грн у відшкодування спричиненої моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
Крім того, в порядку розподілу судових витрат суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь держави судові витрати по справі в сумі 15 140,00 грн.
Суд мотивував своє рішення тим, що у справі доведено доказами факт неналежного виконання лікарем хірургу дитячого хірургічного відділення № 1 Кіровоградської обласної дитячої лікарні ОСОБА_8 своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, що спричинило смерть малолітньої ОСОБА_6 . Суд дійшов висновку, що внаслідок цього позивачам, матері, батьку та рідному брату померлої дитини, завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню КНП «ОКДЛ КОР» - правонаступником Кіровоградської обласної дитячої лікарні, у грошовій формі. 
Крім того, суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_2 понесені ним витрати на поховання дитини. 
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг 
3.1) 30.10.2025 відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» звернулося до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Подільський районний суд міста Кропивницького від 02.10.2025 у справі № 405/7789/24 в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд допустив наступні порушення: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Так висновок суду першої інстанції про те, що вина лікаря ОСОБА_8 доведена судовими рішеннями в кримінальному провадженні не відповідає нормам чинного законодавства та судовій практиці оскільки закриття кримінального провадження зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України не свідчить про встановлення вини в діях обвинуваченого. Ба більше, при закритті кримінального провадження на вказаних підставах у суду відсутні право та обов`язок встановлювати вину обвинуваченого.
Матеріали цивільної справи не містять доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями лікаря ОСОБА_8 та смертю дитини, вини останнього, що виключає можливість задоволення позову через відсутність складу деліктних правовідносин.
Висновки експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України є не належними та не допустимими доказами, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, оскільки вони ґрунтуються на підставі методик, застосування яких на території України припинено.
Суд першої інстанції не врахував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до безпідставного збагачення. Поза увагою суду залишилися доводи відповідача про його тяжкий фінансовий стан та спроможність нести значні матеріальні витрати.
Щодо відшкодування витрат на поховання, то апелянт вважає, що надані позивачами докази в цій частині (накладні з відміткою про оплату) не відповідають вимогам допустимості, оскільки супереч ст. 2 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» вони не являються розрахунковими документами, а тому не можуть підтверджувати обставини реальності витрат. 
3.2) 31.10.2025 позивачка ОСОБА_1 звернулася до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Подільський районний суд міста Кропивницького від 02.10.2025 у справі № 405/7789/24 в якій просила змінити оскаржуване рішення у частині стягнення моральної шкоди завданої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 2592000,00 грн на відшкодування спричиненої моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 - 3456000,00 грн у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 2592000,00 грн у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.
Мотиви апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції неправильно оцінив тяжкість та незворотність втрати для позивачів у зв`язку зі смертю їх дочки, яка була спричинена неналежним лікуванням та доглядом, не врахував глибину та тривалість моральних страждань, яких зазнали позивачі, істотність змін у їхньому житті, що спричинила ця подія. Суд також не врахував того, що позивачі докладали додаткові зусилля для забезпечення ефективності досудового розслідування у кримінальному проваджені.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд не врахував висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 12016120020005129 від 30.07.2021 № 2134/2135/21-27, № 2239-2242/21-27, яким було визначено наступні рекомендовані розміри відшкодування нанесеної цивільним позивачам моральної шкоди з психологічної точки зору: ОСОБА_2 – 324 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом; ОСОБА_1 – 432 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом; ОСОБА_3 – 324 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.
3.3) 31.10.2025 позивач ОСОБА_2 звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Подільський районний суд міста Кропивницького від 02.10.2025 у справі № 405/7789/24 в якій просив змінити оскаржуване рішення у частині стягнення моральної шкоди завданої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 2592000,00 грн на відшкодування спричиненої моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 - 3456000,00 грн у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 2592000,00 грн у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є аналогічними доводам апеляційної скарги, яку подала ОСОБА_1 .
3.4) 31.10.2025 позивач ОСОБА_3 звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Подільський районний суд міста Кропивницького від 02.10.2025 у справі № 405/7789/24 просив змінити оскаржуване рішення у частині стягнення моральної шкоди завданої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 2592000,00 грн на відшкодування спричиненої моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 - 3456000,00 грн у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 2592000,00 грн у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є аналогічними доводам апеляційних скарг, які подали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
4.Короткий зміст відзивів на апеляційну скаргу
4.1) 08.12.2025 ОСОБА_2 подав до Кропивницького апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, подану КНП «ОКДЛ КОР», у якому йдеться про необґрунтованість апеляційної скарги відповідача. Зокрема, йдеться про те, звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності відбулося за його ініціативою, після того як суд роз`яснив йому нереабілітуючий характер такого рішення та можливі наслідки. При цьому цивільний відповідач КНП «ОКДЛ КОР» підтримав закриття кримінальної справи з цієї підстави. 
Позивач вважає, що суд повно і правильно встановив обставини справи і дійшов обґрунтовано висновку про доведеність підстав для покладення на відповідача відповідальності за завдану позивачам моральну шкоду.
4.2) 08.12.2025 ОСОБА_1 подала до Кропивницького апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу КНП «ОКДЛ КОР» аналогічного змісту.
4.3) 08.12.2025 ОСОБА_3 подав до Кропивницького апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу КНП «ОКДЛ КОР» аналогічного змісту.
4.4) від відповідача КНП «ОКДЛ КОР» до Кропивницького апеляційного суду до суду відзиви на апеляційні скарги на рішення суду, які подали позивача, не надійшов.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
5.Короткий зміст пояснень учасників справи, висловлених у судовому засіданні 
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримали подані ними апеляційні скарги. Водночас вони не визнали апеляційну скаргу, які подав відповідач КНП «ОКДЛ КОР», просили суд залишити її без задоволення.
Представник КНП «ОКДЛ КОР» адвокат Бірюков Андрій Олександрович підтримав подану відповідачем апеляційну скаргу та не визнав апеляційні скарги, які подали позивачі.
6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційних скарг задоволенню не підлягають.
7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
26.04.2011 у Кіровоградській дитячій обласній лікарні померла дочка позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та рідна сестра позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка раніше була госпіталізована до Кіровоградської обласної дитячої лікарні для планового обстеження з метою уточнення діагнозу.
21.06.2011 Слідчим відділом Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області було порушено кримінальну справу № 27-9144 за ознаками ч. 2 ст. 140 КК України по факту неналежного виконання лікарями Кіровоградської обласної дитячої лікарні посадових обов`язків, що спричинили смерть ОСОБА_6 . 
20.04.2016 вказане кримінальне провадження було внесене до ЄРДР за № 12016120020005129. 
28.11.2019 слідчим було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, ОСОБА_8 працюючому у Кіровоградської обласної дитячої лікарні (після реорганізації - Комунальному некомерційному підприємстві «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради») на посаді лікаря хірурга дитячого хірургічного відділення № 1. 
Надалі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12016120020005129 від 20.04.2016, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчинені неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого і несумісного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України було спрямовано до Ленінського районного суду м. Кіровограда.
Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 у судовій справі № 405/756/20, провадження № 1-кп/405/36/20, ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з лікарською діяльністю, строком на три роки. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_8 було звільнено від відбування призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням було задоволено частково та стягнуто з КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням 89 834,94 грн; в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням 230 000 грн; стягнуто з КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням 300 000 грн; стягнуто з КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням 230 000 грн; в іншій частині позову було відмовлено.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29.06.2023 апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні Ремез О.Ю., потерпілого ОСОБА_2 та цивільних позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було задоволено. Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишено без задоволення. Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 в кримінальному провадженні № 12016120020005129 від 20.04.2016 року стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 140 КК України змінено в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення з КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» моральної шкоди. Цивільний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» про відшкодування моральної шкоди – задоволено, стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» на користь ОСОБА_2 - 2 170 800,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 – 2 894 400,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 - 2 170 800 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 року залишено без змін.
З 27.07.2023 Подільським відділом Державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснювалося зведене виконавче провадження № 72377930 під час якого примусово стягнено з КНП «ОКДЛ КОР»: на користь ОСОБА_1 – 365 157,80 грн, на користь ОСОБА_2 – 285 201,92 грн, на користь ОСОБА_3 – 273 868,31 грн, усього, на загальну суму 924 228,03 грн.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.05.2024 касаційні скарги генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» та засудженого ОСОБА_8 були задоволені частково. Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29.06.2023 стосовно ОСОБА_8 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 06.11.2024 вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 відносно ОСОБА_8 скасовано. ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 120161200290005129, відомості про яке 20.04.2016 внесено до ЄРДР за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, закрито. Цивільний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення залишено без розгляду.
8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
8.1.Норми права та їх джерела
ОСОБА_12 , її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України).
Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності (ст. 49 Конституції України).
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 Конституції України).
Відповідно до ст. 284 ЦК України фізична особа має право на надання їй медичної допомоги.
Згідно з п. «і», п. «д» ст. 6 ЗУ «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає, зокрема, кваліфіковану медичну та реабілітаційну допомогу, відшкодування заподіяної здоров`ю шкоди.
Медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах (ст. 33 ЗУ «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я»).
Медична допомога дітям надається закладами охорони здоров`я та лікарями, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізичні особи - підприємці. До державних дитячих санаторіїв путівки дітям надаються безплатно (ст. 60 ЗУ «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я»).
Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта (ст. 34 ЗУ «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я»).
Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта (ст. 42 ЗУ «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я»).
Особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров`я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством (ст. 80 ЗУ «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я»).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. ч. 1 - 3 ст. 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).
Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується (ст. 1201 ЦК України).
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з нормами матеріального права, які застосовуються до спірних правовідносин сторін. Ключовими нормами, які застосував суд при вирішенні спору у цій справі є положення ст. ст. 16, 23, 1167, 1172, 1201 ЦК України.
8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
Аналіз наведених вище за текстом цієї постанови норм Конституції України та ЗУ «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» дає підстави зробити такі висновки: 
-кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я;
-обов`язок піклуватися про здоров`я своїх дітей покладається на батьків;
-обов`язок надавати медичну допомогу дітям покладається на закладами охорони здоров`я та лікарів;
-медичні послуги мають надаватися вчасно та якісно, а медичне втручання з будь-якою метою допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта;
-ненадання або неналежне надання медичної допомоги може мати своїм наслідком каліцтво, інше ушкодження здоров`я, заподіяння майнової чи моральної шкоди, спричинити смерть у результаті чого у дію вступатиме механізм делікту;
-шкода, завдана лікарем порушенням законодавства про охорону здоров`я, підлягає відшкодуванню в порядку, встановленому законодавством.
У цій справі позивачі звернулися до суду з вимогами про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої їм внаслідок надання неналежної медичної допомоги дитині, що спричинило тяжкі наслідки – смерть дитини.
Відповідач позов не визнав з підстав недоведеності вимог.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України(.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Докази у справі мають відповідати вимогам до їх належності, допустимості, достовірності та достатності, які закріплені у статтях 77 - 80 ЦПК України.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Крім того, ч. 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Водночас згідно з ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
У судовій практиці преюдиційність розглядається як таку, що ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
З цього можна зробити висновок, що преюдиційними є лише ті обставини, які встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили та стосуються сторін у цій справі.
Процесуальний закон, зокрема наведене положення ч. 6 ст. 82 ГПК України, не надає преюдиціального значення обставинам, які зазначені у скасованих судових рішеннях. 
Таким чином, обставини, які були встановлені вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 у справі № 405/756/20, яким ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України та якому призначено покарання, а також вирішення цивільні позови ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а також ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29.06.2023 у цій самій кримінальній справі не можуть вважатися преюдиційними при вирішенні цивільної справи № 405/7789/24 так, як вони були скасовані.
Стосовно ухвали Кропивницького апеляційного суду від 06.11.2024 у справі № 405/756/20 якою вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.01.2023 відносно ОСОБА_8 скасовано, ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 140 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження № 120161200290005129 закрито, а цивільний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишено без розгляду, то вона набрала законної сили 06.11.2024 і надалі не була скасована, а тому, відповідно до згаданої ч. 6 ст. 82 ЦПК України, ця ухвала є обов`язковими для суду, що розглядає справу цивільну справу № 405/7789/24 про правові наслідки дій та бездіяльності ОСОБА_8  в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Дійсно, як вказав відповідач у своїй апеляційній скарзі, ухвала Кропивницького апеляційного суду від 06.11.2024 у справі № 405/756/20 якою ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 140 КК України за нереабілітуючої обставини - у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до такої відповідальності, не містить детального опису вчинених ним дій та бездіяльності.
Проте, для усіх учасників справи відомо, і суд першої інстанції, досліджуючи матеріали кримінальної справи № 405/756/20,встановив, що  ОСОБА_8 підозрювався у тому, що він, маючи вищу медичну освіту за спеціальністю дитяча хірургія, на підставі наказу № 96 від 17.07.2001 по Кіровоградській дитячій обласній лікарні призначений на посаду лікаря хірурга дитячого хірургічного відділення № 1 Кіровоградської дитячої обласної лікарні з 19.07.2001, тобто являючись медичним працівником, а також бувши призначеним лікуючим лікарем планово госпіталізованої 19.04.2011 до хірургічного відділення Кіровоградської дитячої обласної лікарні малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неналежно виконував своїх професійних обов`язків через недбале і несумлінне до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки – смерть малолітньої ОСОБА_7 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Саме за вчинення таких дій та бездіяльності ОСОБА_8 на підставі ухвали Кропивницького апеляційного суду від 06.11.2024 у справі № 405/756/20 був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.
Відповідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у постанові «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 звільнення особи від кримінальної відповідальності із закриттям справи можливе на будь-яких стадіях судового розгляду справи, лише за умови, якщо особою вчинено суспільно небезпечне діяння, яке містить склад злочину, передбачений Особливою частиною Кримінального кодексу України, за наявності визначених законом матеріально правових підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності.
З огляду на це суд першої інстанції надав правильну оцінку вказаному судовому рішенню (ухвалі суду) та його значенню для вирішення цивільної справи про наслідки порушення лікуючим лікарем хірургом Кіровоградської обласної дитячої лікарні ОСОБА_8 законодавства про охорону здоров`я, що спричинило смерть малолітньої ОСОБА_13 .
Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на висновки Верховного Суду стосовно специфіки тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. 
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №344/3764/21 вказано: «Якщо пацієнту завдано шкоди і він стверджує, що це є результатом того, що відповідальна особа не виконала обов`язок виявити професіоналізм і турботливість, то невиконання обов`язку проявити професіоналізм і турботливість, а також причинний зв`язок між цим порушенням і шкодою, що настає, презюмуються».
Крім того, у цій самій постанові Верховний Суд вказав таке: «У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін» 
Ці самі висновки Верховний Суд застосував у постанові від 03.07.2023 у справі №523/10085/19.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки Верховного Суду щодо розподілу обов`язку доказування застосовні не лише у справах про відшкодування шкоди пацієнтам внаслідок порушення суб`єктами надання медичних послуг законодавства про охорону здоров`я, а й у справах про відшкодування шкоди за позами родичів померлих пацієнтів. 
Відповідач КНП «ОКДМ КОР», який згідно з п. 1.4 його Статуту є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків Кіровоградської дитячої обласної лікарні, та на підставі ч. 1 ст. 1172 ЦК України зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків, не виконав свій процесуальний обов`язок з доказування відсутності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою лікуючого лікаря та її результатом, а також відсутність вина останнього.
Ба більше, в апеляційній скарзі відповідач сам посилається на наданий позивачами Висновок засідання клініко-експертної комісії від 04.05.2012 № 4 у якому вкзано, зокрема, таке: 1) план обстеження та лікування дитини вівся в умовах відділення хірургії в порушення вимог Протоколу лікування хвороби Гіршпрунга у дітей, виключно в частині дотримання черговості діагностики на госпітальному рівні, порядку проведення маніпуляції ірігографії, порядку проведення іригації…; 2) у зв`язку із відсутністю контролю лікуючим лікарем-хірургом мало місце недооцінене погіршення стану дитини напередодні та у день проведення ірігографії; 3) що має причинно-наслідковий зв`язок із очисними клізмами, проведеними під час підготовки до планової ірігографії (тобто виключно погіршення стану дитини, а не смерть); 4) через недооцінений стан дитини лікуючим лікарем-хірургом, черговим реаніматологом відбулось пізнє переведення у відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії; 6) смерть настала в результаті набряку мозку, набряку легень та необоротних змін у клітинах головного мозку внаслідок важкого порушення водно-електролітного балансу та гідремічного шоку на фоні вродженої аномалії ШКТ: мегадоліхоколон, в стадії субкомпенсації, хронічного коліту; 7) смерть дитини на етапі хірургічного відділення Кіровоградської дитячої обласної лікарні була умовно попереджуваною, на етапі відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії - непопереджуваною.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Суд зазначив, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру
Наявність моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивачі зазнали у зв`язку з протиправною поведінкою щодо їх близького родича і члена їх сім`ї, з у урахуванням тяжкості наслідків протиправної поведінки, сумніву не підлягає та підтверджується нормативно (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). 
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо повноти та правильності встановлення фактичних обставин справи, доведеності складу деліктного правовідношення, стосовно якого між сторонами у справі існує спір. 
Щодо доводів апеляційних скарг про необґрунтованість рішення суду в частині визначення розмір компенсацій за завдану позивачам моральну шкоду.
Визначаючи справедливу компенсацію за завдану шкоду потрібно мати на увазі, що мета компенсації – надати позивачу (потерпілому) саме компенсацію за порушення, а не покарати відповідача.
Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Європейський суд з прав людини, практика якого застосовується судами як джерело права на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України, у рішенні у справі «Станков проти Болгарії» вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом. 
Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. 
Таким чином, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди також розкривається в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої ст. 41 Конвенції. 
При цьому ЄСПЛ у своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28.03.2007, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
При цьому рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймає суд.
Експертиза для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковою, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості – компетенція суду (див., наприклад постанови Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 372/4412/15-ц, від 23.03.2022 у справі № 127/35822/21від 09.11.2022 у праві № 462/6463/16-ц, від 12.11.2020 у справі № 369/9301/18 тощо).
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2022 у справі № 372/1652/18 вказала, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд, а не психолог у висновку. Висновок експерта у таких випадках слугує для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості. 
У постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 607/11755/20, оцінюючи розмір присудженої судами нижчих інстанцій розмір компенсації завданої моральної шкоди, Суд вказав, що позивачі зазнали душевних страждань у зв`язку зі смертю сина; втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню; позивачі позбавлені можливості матеріальної та моральної підтримки сина в подальшому своєму житті та в старості; відновити попередній стан життя позивачів неможливо.
В іншій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2021 у справі № 235/3191/19 вказано про те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судам необхідно враховувати баланс інтересів сторін, а обмеження позивача у виплаті компенсації моральної шкоди, завданої смертю найдорожчої людини, перед інтересами підприємства було б не пропорційно легітимній меті.
Посилаючись на обставини цієї справи, навівши опис тяжкості їх особистої втрати, її непоправність, глибину своїх душевних страждань, змін фізіологічного та психоемоційного стану, значне знецінення життєвих перспектив та погіршення соціальних зв`язків, обумовлених трагічною подією, підтверджуючи свої аргументи висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 12016120020005129 від 30.07.2021 № 2134/2135/21-27, № 239-2242/21-27, позивачі просили стягнути з відповідача грошову компенсацію завданої їм моральної шкоди, а саме: на користь ОСОБА_3 - 2592000,00 грн, що становить 324 мінімальних заробітних плат; на користь ОСОБА_1 - 3456000,00 грн, що становить 432 мінімальних заробітних плат; на користь ОСОБА_2 - 2592000,00 грн, що становить 324 мінімальних заробітних плат. 
Вказаний висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 12016120020005129 від 30.07.2021 № 2134/2135/21-27, № 239-2242/21-27 підтверджує факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка спричинена втратою дитини внаслідок її смерті, а також спричинення моральної шкоди ОСОБА_3 , яка спричинена втратою сестри. Крім того, експерт визначив індивідуально глибину душевних страждань кожного із потерпілих та надав рекомендації щодо розміру грошового відшкодування завданої шкоди у мінімальних заробітних платах.
Суд першої інстанції взяв цей висновок експертизи за орієнтир, погодившись з експертом про те, що позивачам заподіяна моральні страждання (шкода) та що вона підлягає відшкодуванню у грошовій формі. 
Що ж до самого розміру компенсацій, то суд взяв до уваги висновок експертизи в частині індивідуальної оцінки моральної шкоди кожного з позивачів, але не погодився із запропонованим розміром. 
Суд присудив кожному з позивачів компенсацію у грошовій формі, яка є меншою чим та, яку вони просили на підставі висновку експерта. При цьому суд навів мотиви власної оцінки ситуації позивачів та визначив розмір відшкодування через призму власного розуміння «розумності» та «справедливості», дотримуючись балансу інтересів сторін.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на те, що у висновку експертизи наведено рекомендовані, а не конкретні, розміри компенсацій. 
Крім того, очевидно, що будь-яка сума компенсації є суто символічною і не здатна замістити, припинити або виправити (полегшити) душевний біль.
Загалом така оцінка суду першої інстанції вказаному доказу відповідає судовій практиці сформованій Верховним Судом у наведених вище постановах.
Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що наданий позивачами висновок психологічної експертизи є неналежним та недопустимим доказом через застосування застарілих методик оцінки.
Висновок експертизи про наявність моральної шкоди є очевидно правильним не залежно від застосованих експертом методик. Стосовно ж розміру компенсації, то суд не покладався на цей висновок, а зробив власний.
До того ж відповідач не звертався до суду з клопотанням про призначення повторної експертизи. 
Встановивши зазначені обставини у їх сукупності, дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів компенсації завданої їм моральної шкоди, визначивши її розмір аргументовано відповідно до вимог ст. 23 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги відповідача про його скрутним фінансовий стан є неспроможними з огляду на характер завданої шкоди.
Щодо рішення суду в частині присудження ОСОБА_2 відшкодування витрат на поховання дочки ОСОБА_14 .
Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати (ч. 1 ст. 1201 ЦК України).
Загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання регулюється ЗУ «Про поховання та поховальну справу» (Закон № 1102-ІV).
Виходячи з наведених у ст. 2 Закону № 1102-ІV термінів «поховання померлого», «предмети ритуальної належності» та «намогильні споруди», а також враховуючи передбачене ст. 25 цього Закону право особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на встановлення намогильних споруд у межах могили, можна зробити висновок, що до витрат на поховання померлого відносяться не лише ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу або колумбарну нішу, а й витрати на облаштування місця поховання, зокрема встановлення намогильної споруди для увічнення пам`яті про померлого, яка за законом та звичаями і традиціями поховання є предметом ритуальної належності.
З урахуванням норм ч. 1 ст. 1201 ЦК України та Закону № 1102-ІV, встановлених обставин справи, місцевий суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 , який згідно зі свідоцтвом про поховання від 29.04.2011 № 49 здійснив поховання померлої дочки ОСОБА_14 , про відшкодування витрат на виготовлення надгробного пам`ятника та на придбання ритуальних товарів на загальну суму 110 630,72 грн. 
Доводи відповідача про недопустимість доказів, виданих суб`єктами господарської діяльності накладних на придбання цих товарів з відмоткою про їх оплату, через їх невідповідність вимогам ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» є неспроможними та, як відповідальність за дотримання вимог цього закону покладається на суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі, а не на споживачів.
Щодо зазначення у накладній від 01.07.2011 № 278 вартості виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника в сумі 2295 дол. США, то законодавство України не містить заборону визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. 
Ба більше, згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
При цьому зазначення у накладній такого еквіваленту не означає, що зобов`язання було виконане саме в іноземній валюті.
Стосовно решти доводів апеляційних скарг, які подали сторони.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», п 58).
Колегія суддів апеляційного суду також враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін у справі та їх відображення у судових рішеннях, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції надано достатню відповідь на всі істотні питання, що виникають при вирішенні цієї справи.
9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргументи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
10.Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що колегія суддів апеляційного суду залишає вимоги апеляційних скарг, які подали усі учасники цієї справи, без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, то підстав для перерозподілу судових витрат у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції немає.
З цієї ж причини відсутні підстави для розподілу судових витрат у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційних скарг  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Кропивницького від 02.10.2025 - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст цієї постанови складено 17.06.2026.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко