Справа № 476/710/24
Провадження № 2/476/22/2026

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2026 року    с-ще Єланець

Єланецький районний суд Миколаївської області 
в складі: головуючого судді    Чернякової Н.В.
за участю секретаря      Слободніченко В.А.
представника позивачів ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у режимі відеоконференції у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Макушев Сергій Павлович, приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошин Василь Васильович про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним 

В С Т А Н О В И В : 

15.08.2024 року представник позивачів ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Макушев Сергій Павлович, приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошин Василь Васильович про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачів ОСОБА_8 . Після смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 6,17 га, яка розташована на території Єланецької селищної (колишньої Калинівської сільської) ради Вознесенського (Єланецького) району Миколаївської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 064830, виданого 27.02.2004 року Єланецькою райдержадміністрацією Миколаївської області. 29.09.2008 року ОСОБА_8 заповів відповідачу ОСОБА_5 вищевказану земельну ділянку. Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиним В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1418. Між тим, ОСОБА_8 , починаючи з 2003 року постійно вживав алкогольні напої, в результаті чого у нього виникла алкогольна залежність, а в подальшому на цьому ґрунті психічні розлади, в тому числі "біла гарячка (алкогольний делірій). Вважає, що ОСОБА_8 на момент складання заповіту міг бути в стані сильного алкогольного сп`яніння і не міг розуміти значення своїх дій. Позивачі зверталися до приватного нотаріуса з приводу оформлення спадкових прав, але їм було відмовлено через відсутність належних документів, які підтверджують родинні відносини з померлим сином ОСОБА_8 (втрата свідоцтва про народження).
Посилаючись на викладене, просила суд встановити факт родинних відносин позивачів з ОСОБА_8 та враховуючи положення ст. 225 ЦК України визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_5 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиним В.В. в реєстрі за № 1418.
21.08.2024 року ухвалою судді Єланецького районного суду Миколаївської області відкрито провадження у справі та витребувано з обласної психіатричної лікарні м. Дніпропетровська інформацію про лікування у 2018 році ОСОБА_8 від алкогольного делірію ("біла гарячка").
25.09.2024 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області витребувано з Бобринецького районного суду Кіровоградської області копію постанови від 31.08.2012 року у справі № 1101/2982/12 про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
19.03.2025 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області витребувано від комунального підприємства "Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги" Дніпропетровської обласної ради інформацію про лікування за період з 01.01.2017 року по 01.01.2020 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого було госпіталізовано до психіатричної лікарні з місця фактичного проживання: АДРЕСА_1 , проживав також за адресою: АДРЕСА_2 (Тернівська міська територіальна громада, Павлоградський район, Дніпропетровська область).
01.05.2025 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.
Позивачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про слухання справи.
Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 -  ОСОБА_2  не заперечила проти встановлення факту родинних відносин позивачів з ОСОБА_8 , у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним просила відмовити, оскільки оспорюваний заповіт відповідає вимогам ст. ст. 1233, 1234, 1235, 1247, 1248 ЦК України, ст. ст. 43, 44, 56 Закону України «Про нотаріат». 
Відповідачі  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та її законний представник ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про слухання справи.
Третя особа - приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Макушев С.П. в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про слухання справи в його відсутність.
Третя особа - приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошин В.В. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про слухання справи.
Вислухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов наступних висновків.
Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачів ОСОБА_8 . 
Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 6,17 га, яка розташована на території Єланецької селищної (колишньої Калинівської сільської) ради Вознесенського (Єланецького) району Миколаївської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 064830, виданого 27.02.2004 року Єланецькою райдержадміністрацією Миколаївської області.
У судовому засіданні встановлено, що приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області відмовлено позивачам у вчиненні нотаріальної дії через відсутність належних документів, які підтверджують родинні відносини з померлим сином ОСОБА_8 (втрата оригіналу свідоцтва про народження дитини). 
Вирішити дане питання у позасудовому порядку не видається можливим, а тому нині захист прав позивачів можливий лише шляхом встановлення факту родинних відносин між позивачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
Суд вважає, що факт родинних відносин позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , представником позивачів доведено в судовому засіданні і підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема фотознімками з сімейного архіву у різні періоди життя позивачів з померлим ОСОБА_8 та копією погосподарської книги с. Калинівка за 1986-1990 р.р.
Також суд вважає, що факт перебування позивачів у родинних відносинах із ОСОБА_8 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рівні батька, матері та сина знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , наданими у судовому засіданні, з яких слідує, що померлий ОСОБА_8 є сином позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.
Заявниками у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути, зокрема, спадкоємці померлої особи, які мають право на спадщину як за законом, так і за заповітом для яких у зв`язку із встановленням факту родинних відносин мають настати певні юридичні наслідки.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачі не мають іншої можливості підтвердити факт родинних відносин зі своїм померлим сином, але його встановлення породжує юридичні наслідки, оскільки з таким фактом законодавство пов`язує можливість реалізації спадкових прав позивачів.
Надані представником позивачів докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт родинних відносин між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
Таким чином, суд вважає за необхідне заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин задовольнити.
Щодо позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, суд зазначає наступне.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Із матеріалів справи слідує, що 29.09.2008 року ОСОБА_8 заповів відповідачу ОСОБА_5 земельну ділянку площею 6,17 га, яка розташована на території Єланецької селищної (колишньої Калинівської сільської) ради Вознесенського (Єланецького) району Миколаївської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 064830, виданого 27.02.2004 року Єланецькою райдержадміністрацією Миколаївської області. Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиним В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1418.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачі посилались на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки ОСОБА_8 , починаючи з 2003 року постійно вживав алкогольні напої, через що в нього виникла алкогольна залежність, а в подальшому, на цьому ґрунті психічні розлади, в тому числі «біла гарячка» (алкогольний делірій), тому на момент складання заповіту ОСОБА_8 міг бути у стані сильного алкогольного сп`яніння і не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, зокрема, загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі з зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК України.
Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним.
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).
Тобто, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
У постанові від 30 серпня 2023 року в справі №317/1029/20 (провадження №61-11588св22) Верховний Суд зазначив, що «за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
В ході розгляду справи, за клопотанням представника позивачів призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Вказана експертиза не була проведена з причин її несплати позивачами. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що на час складення заповіту 29.09.2008 року ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними суду не надано. 
А тому суд вважає, що обставини, на які посилаються позивачі щодо неможливості ОСОБА_8 керувати своїми діями в момент складення заповіту 29.09.2008 року за станом здоров`я або психологічних обставин є не недоведеними та не підтвердженими.
Із наданої на виконання вимог ухвали суду інформації комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про проходження лікування за період з 01.01.2017 року по 01.01.2020 року ОСОБА_8 суд не вбачає підстав вважати, що ОСОБА_8 на момент складання заповіту перебував у стані, який не дозволяв йому у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій. 
Із копії вироку Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18.03.2016 року, за яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та копій постанов суду від 30.12.2011 року, 06.06.2012 року, 31.08.2012 року, 12.12.2012 року, 20.03.2013 року, 27.07.2015 року, 28.03.2016 року, 07.04.2021 року, про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 130, ст. 173 КУпАП, не вбачається обставин, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За викладених обставин суд не має сумнівів, що при складанні заповіту волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а також, що в момент складання заповіту він розумів значення своїх дій і міг керувати ними.
Додатково слід зазначити, що за життя заповідач мав можливість у будь-який час скасувати заповіт. Право заповідача на скасування заповіту є невід`ємною частиною гарантованої Цивільним кодексом України свободи заповіту. Підставою скасування заповіту може бути тільки воля та бажання заповідача, який під час цієї дії був дієздатним, усвідомлював значення своїх дій, міг керувати ними та не помилявся щодо настання правових наслідків. Оскільки заповіт є одностороннім правочином, то згода осіб, зазначених в заповіті на його скасування не потрібна.
Статтею 1254 ЦК України передбачені способи скасування заповіту: складання нового заповіту, який скасовує попередній, та скасування заповіту шляхом вчинення самостійного одностороннього правочину - скасування заповіту.
Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що оспорюваний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Обставин, які б свідчили, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі, не встановлено, 
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 12, 81, 263, 264, 265, 319 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :

Позовну заяву  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Макушев Сергій Павлович, приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошин Василь Васильович про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним задовольнити частково.
Встановити факт родинних відносин на рівні матері та сина, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Встановити факт родинних відносин на рівні батька та сина, а саме, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є батьком ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У задоволенні позовної вимоги  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Макушев Сергій Павлович, приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошин Василь Васильович про визнання заповіту недійсним відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 01.05.2026 року.

Суддя          Н.В.Чернякова