П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/12673/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П. 
Суддя-доповідач: Томчук А.В. 
20 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.06.2025 №220550003292 про відмову в призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до загального стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період роботи з 1988 по 1993 роки та період роботи з 1996 по 2008 роки згідно архівних довідок № 221 та № 241 від 16.06.2025.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.02.2026 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.06.2025 № 220550003292 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до загального стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період роботи на з 1988 по 1993 роки та період роботи з 1996 по 2008 роки згідно архівних довідок № 221 та № 241 від 16.06.2025.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволених вимог, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. 
За доводами апеляційної скарги, відповідач наполягає на правомірності рішення пенсійного органу, та вказує по помилковість висновків суду першої інстанції щодо зарахування періодів з 1988 по 1993 роки, з 1996 по 2008 роки, оскільки у довідці № 241 від 16.06.2025 виданій Комунальною установою Деражнянської міської ради «Трудовий архів» за період з 1988 по 1993, по батькові зазначено скорочено та згідно трудової книжки НОМЕР_1 працювала у даний період в колгоспі «Прогрес», в архівній довідці № 221 від 16.06.2025 виданій Комунальною установою Деражнянської міської ради «Трудовий архів» по батькові зазначено скорочено. Більше того, відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що судом І інстанції проігноровано, що період з 1988 по 1993 роки самостійно зараховано відповідачем як догляд за дитиною до трьох років з 16.04.1988 по 26.05.1989, період з 1996 по 2008 роки зараховано частково згідно даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 1999 по 2008 та роботою згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 01.05.1996 по 29.05.1998.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, позивач по досягненню пенсійного віку визначеного статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” звернулась до Головного управління пенсійного фонду в Хмельницькій області щодо призначення пенсії на пільгових умовах.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.06.2025 № 220550003292 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. 
Вказано, що необхідний страховий стаж ля призначення пенсії становить 32 роки. Страховий стаж позивача становить 27 років 7 місяців 14 днів, для визначення права на пенсію 27 років 10 місяців 1 день. За доданими документами до страхового стажу не зараховано:
- період роботи в колгоспі "Комунар" згідно архівної довідки від 16.06.2025 № 241 з 1988 рік по 1993 рік, оскільки по-батькові зазначено скорочено та відповідно трудової книжки працювала у колгоспі «Прогрес». Період зараховано частково доглядом за дитиною до трьох років з 16.04.1988 по 26.05.1989;
- період роботи згідно архівної довідки № 221 від 16.06.2025 з 1996 по 2008, оскільки по батькові зазначено скорочено. Період зараховано частково згідно даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 1999 по 2008 та роботою згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 01.05.1996 по 29.05.1998.
Не погоджуючись із таким рішенням суб`єкта владних повноважень позивач звернулась із цим позовом до суду.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не може відповідати за неналежне виконання роботодавцем свого обов`язку щодо якісного заповнення та завірення записів трудової книжки, підстави для не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів роботи з 1988 по 1993 роки та з 1996 по 2008 роки згідно архівних довідок № 221 та № 241 від 16.06.2025 - відсутні. 
Між тим, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою статті 24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).
Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні за змістом норми містить і Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.
Відповідно до пункту 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Приписами пункту 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Крім того, відповідно до постанови КМУ від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка зазнала наслідків, а отже, й не може впливати на її особисті права (постанова Верховного Суду від 06.02.2018 № 677/277/17).
Колегію суддів встановлено, що Довідки видані 16.06.2025 № 221 та № 241 Комунальною установою Деражнянської міської ради «Трудовий архів» містять відомості про отримувану заробітну плату, відпрацьовані людино-дні, та в сукупності підтверджують періоди роботи позивача з 1988 року по 1993 рік, з 1996 по 2008 рік.
Як встановлено з оскаржуваного рішення, позивачу при обрахунку її страхового стажу не зараховано:
- період роботи в колгоспі "Комунар" згідно архівної довідки від 16.06.2025 № 241 з 1988 рік по 1993 рік, оскільки по-батькові зазначено скорочено та відповідно трудової книжки працювала у колгоспі «Прогрес». Період зараховано частково доглядом за дитиною до трьох років з 16.04.1988 по 26.05.1989;
- період роботи згідно архівної довідки № 221 від 16.06.2025 з 1996 по 2008, оскільки по батькові зазначено скорочено. Період зараховано частково згідно даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 1999 по 2008 та роботою згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 01.05.1996 по 29.05.1998. 
Суд встановив, що згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 28.03.1989, встановлено, що позивач в період з 02.05.1988 по 13.05.1993 працювала в колгоспі «Прогрес». Крім того, записи зроблені у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесений відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця.
З довідки, виданою 16.06.2025 № 241 Комунальною установою Деражнянської міської ради «Трудовий архів» встановлено, що в період з 1988 рік по 1993 рік гр. ОСОБА_1 працювала в колгоспі "Комунар" с. Шиїнці Деражнянського району Хмельницької області. Довідка містить відомості про кількість відпрацьованих людино-днів встановлений мінімум людино-днів за рік, отриману ОСОБА_2 заробітну плату. Довідка видана на підставі справи № 137 "Книги обліку трудового стажу і заробітку колгоспника" колгоспу "Комунар" ("Прогрес") с. Шиїнці Деражнянського району Хмельницької області за 1980-2002 книга № 5 арх. № 284 арк. 45.
Також позивачу не зараховано період роботи за 1996 рік по 2008 рік оскільки у архівній довідці № 221 від 16.06.2025 по батькові зазначено скорочено, проте відомості з довідки збігаються із відомостями у трудовій книжці, що не може не вказувати на факт роботи у СТОВ «Прогрес».
З урахуванням встановлених обставин справи колегія суддів зауважує, що написання по батькові гр. ОСОБА_1 , замість « ОСОБА_3 » не може свідчити про неналежність такого документа, та не підтвердження відомостей про кількість відпрацьованих людино-днів встановлений мінімум людино-днів за рік, отриману ОСОБА_2 заробітну плату.
В цьому контексті апеляційний суд зауважує про те, що документальним підтвердження факту роботи у СТОВ «Прогрес» може слугувати також архівний витяг з протоколу засідання правління «Прогрес», від 15.05.1998 де вказано, що позивача було призначено на посаду Комірника.
Відповідно до п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Держкомпраці СРСР № 162 від 20.06.1974, чинної на час внесення запису про прийняття/звільнення позивача з роботи, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переводу на іншу роботу чи звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження).
Згідно п. 4.7. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Відповідальність за можливі помилки або виправлення у трудовій книжці, у тому числі якість записів та відбитків печаток не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.
Недотримання правил ведення трудової книжки, якщо є такі факти, може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права, а тому твердження відповідача стосовно того, що дата заповнення трудової книжки позивача не відповідає періоду роботи.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В контексті наведеного вище варто зазначити, що періоди роботи ОСОБА_1 , зазначені у згадуваних вище довідках, частково відповідають періодам роботи, що вказані у трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 від 28.03.1989 та паспортним даним позивача, а тому доводи пенсійного органу щодо неврахування уточнюючих довідок з підстав зазначення у таких по батькові позивача неповністю (або не зазначення по батькові) є необґрунтованими, адже в трудовій книжці колгоспника зазначено, що така видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки, позивач не може відповідати за неналежне виконання роботодавцем свого обов`язку щодо якісного заповнення та завірення записів трудової книжки, підстави для не зарахування йому до страхового стажу вказаних періодів роботи з підстав визначних відповідачем у рішенні від 27.06.2025№ 220550003292 - відсутні.
Суд звертає, що неточності щодо зазначення по-батькові у архівних довідках не є підставою для не врахування відповідних довідок та не зарахування періодів роботи позивачки до страхового стажу, оскільки працівник не може відповідати за неналежне виконання роботодавцем свого обов`язку щодо якісного заповнення та завірення записів трудових книжок, архівних довідок, тощо.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновками суду першої інстанції про зарахування до загального стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періоду роботи на з 1988 по 1993 роки та період роботи з 1996 по 2008 роки згідно архівних довідок № 221 та № 241 від 16.06.2025.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що вирішенні цього спору судом першої інстанції не враховано ту обставину, що з періоду роботи в колгоспі "Комунар" згідно архівної довідки від 16.06.2025 № 241 з 1988 по 1993 рік період зараховано частково, зокрема зараховано період догляду за дитиною до трьох років з 16.04.1988 по 26.05.1989; а період роботи згідно архівної довідки № 221 від 16.06.2025 з 1996 по 2008 рік, зараховано частково згідно даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 1999 по 2008 та згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 01.05.1996 по 29.05.1998. 
Більше того, із розрахунку страхового стажу вбачається, що пенсійний орган самостійно зарахував до страхового стажу позивача також періоди з 01.01.1988 по 15.04.1988, з 14.05.1993 по 30.04.1996, з 01.05.1996 по 29.05.1998, з 01.01.1999 по 26.02.2001, з 01.03.2001 по 24.03.2001, з 01.03.2001 по 24.03.2001 та інші. Водночас у оскаржуваному рішенні відповідач жодним чином не обґрунтував підстав для часткового зарахування періодів, які становлять частини з періоду з 1996 по 2008 рік, що вчергове вказує на необґрунтованість рішення відповідача. 
Виходячи із обставин цієї справи суд враховує, що оскаржуване позивачем рішення не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про можливість зарахування до старахового стажу позивача періодів її роботи періодів з 1988 по 1993 рік та періоду з 1996 по 2008 роки згідно архівних довідок № 221 та № 241 від 16.06.2025. Такі недоліки у діяльності відповідача, окрім того, що вказують на протиправність рішення, перешкоджають суду надати оцінку дотриманню усіх, передбачених нормами пенсійним законодавством, умов для прийняття рішення про зарахування відповідних періодів до страхового стажу ОСОБА_1 .
Щодо доводів апелянта, в частині дискреційних повноважень, колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Разом з тим, колегія суддів зауважує таке.
У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом пенсійного органу визначено ГУ ПФУ в Запорізькій області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначені пенсії за віком.
Оскільки призначення, перерахунок та виплата пенсії, вирішення питання питання про зарахування до страхового стажу певних періодів роботи є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області, як орган, який за принципом екстериторіальності уповноважений на вирішення питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком та зарахування до страхового стажу позивача відповідних періодів, повторно розглянути заяву позивача від 19.06.2025 та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків суду (першої та апеляційної інстанції).
З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в зобов`язальній частині.
Відповідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, статтею 2 КАС України та частиною 4 статті 242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, при розгляді справи судом першої інстанції не надано оцінку усім обставинам у справі, що мають значення для її вирішення, а тому рішення суду першої інстанції є частково необґрунтованим, що призвело до частково неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції належить скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн, тобто як за одну позовну вимогу немайнового характеру.
Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову і беручи до уваги, що неможливість визначення конкретної частки задоволених позовних вимог немайнового характеру, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути половину понесених нею витрат зі сплати судового збору, тобто 605,60 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до загального стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період роботи на з 1988 по 1993 роки та період роботи з 1996 по 2008 роки згідно архівних довідок № 221 та № 241 від 16.06.2025.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 19.06.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, висловлених, за наслідками розгляду цієї справи.
В задоволенні решти вимог адміністративного позову ОСОБА_1 , - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять грн 60 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.