ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/7614/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Бенедисюка І.М. та Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сагена" - Андрійчук М.О., адвокат (ордер АВ №1307162 від 03.06.2026), Капліна О.М. (самопредставництво)
відповідача - Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - Іздебська У.І., (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сагена"
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 (суддя Марченко О.В.) та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 (головуючий суддя: Яценко О.В., судді: Спаських Н.М., Хрипун О.О.)
у справі № 910/7614/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сагена" (далі - Товариство; позивач)
до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Комітет; АМК; відповідач);
про визнання недійсними пунктів 1 і 3 рішення.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 25.05.2026 № 32.2-01/687 у зв`язку з відпусткою судді Власова Ю.Л. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/7614/25, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуюча), Бенедисюк І.М. і Малашенкова Т.М.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Товариство звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комітету про визнання недійсними пунктів 1 і 3 рішення адміністративної колегії Відділення АМК від 10.04.2025 №60/42-р/к "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" зі справи №457/60/153-рп/к.24 (далі - Рішення АМК) в частині, що стосується Товариства.
Короткий зміст судових рішень
Господарським судом міста Києва рішенням від 19.01.2026, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 17.03.2026, у справі № 910/7614/25 відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі Товариство, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 та ухвалити нове рішення у справі №910/7614/25 про задоволення позову у повному обсязі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
Підставою для оскарження рішення і постанови судів попередніх інстанцій, Товариство визначило пункти 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник посилається на неврахування висновків Верховного Суду викладених у постановах:
- від 11.06.2020 у справі №910/10212/19, від 04.02.2021 у справі № 910/17126/19, від 13.04.2021 у справі № 921/120/20, від 20.05.2021 у справі № 924/871/20, від 08.07.2021 у справі № 914/938/20, від 15.07.2021 у справі № 904/4598/20, від 22.07.2021 у справі № 924/1096/20, від 27.01.2022 у справі № 910/16243/20, від 06.07.2022 у справі №910/6210/20, від 22.12.2022 у справі № 914/130/22, від 17.01.2023 у справі № 914/3300/21, від 30.03.2023 у справі №905/2307/21, від 12.07.2023 у справі №910/5080/21, від 09.11.2023 у справі № 924/1230/21, від 05.12.2023 у справі № 924/1266/21, від 07.05.2024 у справі № 924/923/23, від 22.08.2024 у справі № 910/20567/20, від 21.11.2024 у справі № 924/702/23 щодо оцінки доказів в порядку приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, а також щодо обов`язку судів перевіряти дотримання АМК вимог законодавства щодо обґрунтованості рішення, обов`язку дослідити не лише докази Комітету але й сторони, яка оскаржує рішення АМКУ та обов`язку суду при розгляді справи дотримуватися вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів;
- у постановах Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/8399/19, від 15.07.2021 у справі № 904/4598/20, від 03.02.2022 у справі № 910/15183/20 щодо того, що технічний працівник не може мати жодного відношення до процедур закупівель та не може впливати на господарську діяльність інших учасників торгів та щодо того, що рішення АМК у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу не може ґрунтуватися на висновках, що мають переважно ймовірнісний характер, і на зроблених припущеннях, а мають бути засновані тільки на беззаперечно встановлених фактах;
- у постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 917/1424/17, від 24.04.2018 у справі № 917/1357/17, від 25.03.2021 у справі №910/1943/20, від 01.11.2022 у справі № 910/737/21 щодо того, що наявність певних господарських правовідносин між двома юридичними особами не свідчить про відсутність між ними конкуренції та про безумовну єдність їх інтересів, а перебування суб`єктів господарювання у фінансових та господарських відносинах не суперечить приписам чинного законодавства України та не є свідченням узгодженості дій між ними. Поряд з цим, наявність одного та єдиного господарського договору між суб`єктами господарювання, укладеного ще у 2017 році, не доводить сталості господарських відносин між такими особами, а також щодо того, що положення Закону № 2210-III та Закону України "Про публічні закупівлі" не містять заборони суб`єктам господарювання, які беруть участь у процедурі закупівлі, мати господарські договірні відносини між собою, та не пов`язують наявність таких стосунків з ознаками узгоджених антиконкурентних дій;
- - у постановах Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 914/1195/17, від 24.04.2018 у справі № 917/1357/17 щодо того, що певна схожість в оформленні учасниками торгів їхніх конкурсних пропозицій, за відсутності беззаперечних доказів узгодження учасниками своєї поведінки та змісту поданих ними пропозицій в процесі торгів з метою обмеження чи усунення конкуренції між ними, зокрема і узгодження цінових пропозицій учасників, з огляду на те, що саме ціна була єдиним критерієм визначення переможця торгів, не свідчить про наявність попередньої змови (антиконкурентних узгоджених дій) та спрямованість цих дій на усунення або недопущення конкуренції, спотворення результатів торгів, а також щодо того, що схожість в оформленні учасниками конкурсних торгів конкурсних пропозицій могла бути наслідком більш ранньої їх участі в інших торгах (конкурсах, тендерах) або використання ними усталених форм оформлення конкурсної документації, а послідовність видання документів могла бути зумовлена вимогами документообігу в суб`єктів господарювання і в цих органах, а не виключно узгодженістю, тим більше антиконкурентною, дій суб`єктів господарювання.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: пунктів 21, 23 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затверджених розпорядженням АМК від 19.04.94 № 5 (далі - Правила), частини другої статті 35 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №2210), статті 19 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" відповідно до яких АМК зобов`язаний здійснювати повне, об`єктивне і всебічне збирання доказів у конкретній справі, аналізувати їх та за наслідками такого аналізу приймати відповідне рішення, при цьому не є допустимим можливість використання органами Антимонопольного комітету України доказів, зібраних до прийняття розпорядження про початок розгляду справи.
Позиція інших учасників справи
Від АМК 20.05.2026 (через систему "Електронний суд") подано відзив на касаційну скаргу з проханням залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 у справі №910/7614/25 - без змін.
Також від Комітету 11.06.2026 (через систему "Електронний суд") подано додаткові пояснення у справі які він просить долучити до матеріалів справи та врахувати під час розгляду справи по суті.
Товариство 23.06.2026 (через систему "Електронний суд") подало додаткові пояснення у справі, які воно просить долучити до матеріалів справи та врахувати під час розгляду справи по суті.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Розпорядженням АМК від 22.08.2024 розпочато розгляд справи за ознаками вчинення позивачем порушення пункту 1 статті 50 та пункту 4 частини другої статті 6 Закону №2210.
Рішенням АМК, зокрема:
визнано, що Товариство та інший учасник торгів вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону №2210, у вигляді антиконкурентиих узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у процедурі закупівлі "ДК 021:2015 код 42910000-8 Апарати для дистилювання, фільтрування чи ректифікація", яка проводилась державним спеціалізованим підприємством "Чорнобильська АЕС" за допомогою електронної системи "Prozorro ", ідентифікатор закупівлі системі -UA-2022-06-21-005724-а (пункт 1 резолютивної частини Рішення АМК);
- за порушення, яке викладене в пункті 1 резолютивної частини рішення №60/42-р/к, накладено на Товариство штраф у сумі 33 000 грн (пункт 3 резолютивної частини Рішення АМК).
Судами досліджено, що копію Рішення АМК позивачем отримано 17.04.2025, що сторонами не заперечується, а відтак, враховуючи, що з цим позовом позивач до суду звернувся 17.06.2025, про що свідчить відмітка канцелярії суду на позовній заяві, встановлений частиною першою статті 60 Закону строк на оскарження рішення №60/42-р/к позивачем пропущено не було.
Судами встановлено, що з наявної у цій справі копії справи №457/60/153-рп/к.24, що була на розгляді АМК вбачається таке.
Відповідно до інформації, наданої ГУ ПФУ в м. Києві (лист від 23.11.2022 №2600-0704-5/153920 [вх. Відділення АМК від 29.11.2022 №60-01/796кі]), з ТОВ "Консоптіс" і Товариством у II півріччі 2022 року, тобто в період проведення Процедури закупівлі перебував у трудових відносинах ОСОБА_1 .
Позивач в суді першої інстанції зазначив, що наявність трудових відносин ОСОБА_1 з Товариством засновано виключно на нормах чинного трудового законодавства та праві на працю. ОСОБА_1 не залучався до процесу підготовки та участі Товариства у досліджуваних торгах. Відділенням АМК не встановлено якими напрямками та проєктами займався ОСОБА_1 у позивача, що входило до його посадових обов`язків, чи мав він доступ до комерційної таємниці, зокрема, пов`язаної з участю в торгах і чи було йому відомо про участь Товариства у торгах та цінову пропозицію, яку пропонував останній.
Так, Відділенням АМК встановлено, що ОСОБА_1 в Товаристві з 09.12.2013 і у період проведення Процедури закупівлі обіймав посаду технічного директора. До його обов`язків входило консультування із технічних питань (лист Товариства 21.10.2022 №21/10-1 [вх. Відділення АМК від 21.10.2022 №60-01/1893]).
Отже, ОСОБА_1 був обізнаний щодо господарської та фінансової діяльності Товариства, в тому числі технічних питань, що стосувались формування тендерних пропозицій.
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (витяг від 05.07.2024 №230006595636 станом на 15.07.2022) єдиним засновником (учасником), кінцевим бенефіціарним власником і керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Обрис" (далі - ТОВ "Обрис"; після зміни найменування - ТОВ "Консоптіс ") із часткою у статутному капіталі 100% в період проведення процедури закупівлі був ОСОБА_1 .
Так, ОСОБА_1 мав одноосібний вирішальний вплив на діяльність ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс"). За підписом ОСОБА_1 подано тендерну пропозицію ТОВ "Обрис " (ТОВ "Консоптіс ") для участі у Процедурі закупівлі, в тому числі цінову пропозицію, яка містить інформацію про запропоновану ціну.
Таким чином, у період проведення Процедури закупівлі єдиний засновник (учасник), кінцевий бенефіціарний власник і керівник ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") перебував у трудових відносинах з Товариством на посаді технічного директора, що свідчить про його обізнаність щодо господарської діяльності відповідачів.
Зазначене, на переконання судів попередніх інстанцій, свідчить про наявність умов для обміну інформацією, узгодження своїх дій, а отже виключає наявність чесної конкуренції між Відповідачами під час участі в Процедурі закупівлі.
Відповідно до інформації, наданої ДП "Прозорро" (лист від 15.08.2022 №206/01/836/04 [вх. Відділення АМК від 29.08.2022 №60-01/1402]), ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") і Товариство для участі у Процедурі закупівлі подавали свої пропозиції з електронного майданчика Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарттендер " та заходили в аукціон з ІР-адреси НОМЕР_1 .
За наданою Товариством з обмеженою відповідальністю "Смарттендер" (лист від 07.09.2022 №775 [вх. Відділення АМК від 09.09.2022 №60-01/1505]) інформацією ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") і Товариство подавали свої пропозиції з ІР-адреси НОМЕР_1 .
З ІР-адреси НОМЕР_1 в одні дні і у близькі проміжки часу ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") і Товариство у період проведення Процедури закупівлі здійснювали керування своїми банківськими рахунками (лист Акціонерного товариства "Прокредит банк " від 21.05.2024 №21-05-24/1/5/БТ [вх. Відділення АМК від 23.05.2024 №60-01/1259кі]; лист Акціонерного товариства "Сенс банк" від 14.05.2024 № 5310-БТ-32.2/2024 [вх. Відділення АМК від 21.05.2024 №60-01/1236кі]):
ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс"): 30.06.2022 о 12:24 год і 05.07.2022 о 16:17 год;
Товариство: 30.06.2022 о 12:34 год і 05.07.2022 о 16:12 год.
Згідно з даними з мережі Інтернет (RIPE Database) послуги з доступу до мережі Інтернет за ІР-адресою НОМЕР_1 надаються Товариством з обмеженою відповідальністю "Істок-М".
Товариство з обмеженою відповідальністю "Істок-М" листом від 17.06.2024 №5/11 (вх. Відділення АМК від 19.06.2024 №60-01/2274) повідомило, що у II півріччі 2022 року послуги з доступу до мережі Інтернет за ІР-адресою НОМЕР_1 надавались Товариству на підставі договору на абонентське обслуговування від 19.11.2013 №ІМ-19/11/13-1.
За інформацією ТУ ДПС у м. Києві (лист від 08.08.2022 №17020/5/26-15-12-07-03 [вх. Відділення АМК від 12.08.2022 №60-01/488кі]), ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс ") і Товариство в період проведення Процедури закупівлі подавали фінансову звітність з однієї ІР-адреси НОМЕР_2 (Hetzner Online AG - нерезидент).
Товариство листом від 21.01.2022 №21/10-1 (вх. Відділення АМК від 21.10.2022 №60-01/1893) повідомило, що в період проведення Процедури закупівлі Товариство зверталось до Фізичної особи - підприємця Крисанової Тетяни Миколаївни з метою отримання послуг із забезпечення ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності.
На підтвердження вказаної інформації Товариство надало копію договору на бухгалтерське обслуговування від 01.10.2019 №5/БП (термін дії до 31.01.2020 [пункт 10.1]).
Відповідно до пункту 10.2 зазначеного договору "У випадку коли не пізніше, ніж за 10 днів до закінчення терміну дії цього договору жодна зі сторін не заявила про його припинення, договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік" (мова оригіналу). Оплата за надані послуги здійснювалась в безготівковій формі.
До завантаження документів до системи "Prozorro" Товариство цим же листом повідомило, що залучало адвоката Підгайного П.Т. на підставі договору від 30.12.2021 №55 про надання правової допомоги (термін дії до 31.12.2023). Оплата за надані послуги здійснювалась у готівковій спосіб.
Вимоги до ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс ") були повернуті до Відділення АМК за закінченням терміну зберігання.
Відтак, Товариство і ТОВ "Обрис " (ТОВ "Консоптіс") заходили в аукціон, подавали свої тендерні пропозиції і фінансову звітність, здійснювали керування своїми банківськими рахунками з однакових IP-адрес, одна з яких була надана у користування Товариству.
Колегія суддів апеляційної інстанції погодилась з висновком місцевого суду, що викладене свідчить про наявність умов для обміну інформацією між відповідачами у антимонопольній справі під час підготовки та подання тендерних пропозицій для участі у Процедурі закупівлі, та відповідно, узгодженості поведінки одне з одним під час участі у вказаних торгах.
За інформацією, наданою AT "Прокредит банк" листом від 21.05.2024 №21 - 05- 24/1/5/БТ (вх. Відділення АМК від 23.05.2024 №60-01/1259кі) та AT "Сенс банк" листом від 14.05.2024 №5310-БТ-32.2/2024 (вх. Відділення АМК від 21.05.2024 №60-01/1236кі ТОВ "Обрис " (ТОВ "Консоптіс") і Товариства в період проведення Процедури (21.06.2022 - 15.07.2022) існували господарські відносини у вигляді оплати за послуги ремонту.
Листом від 21.01.2022 №21/10-1 (вх. Відділення АМК від 21.10.2022) Товариством надано інформацію про те, що вказані господарські відносини стосувались проведення ремонтів гвинтових блоків на підставі договору поставки від 31.01.2017 №31/01-322.
Позивач не погодився з тим, що укладення договору поставки від 31.01.2017 №31/01-322 за 5 років до оголошення торгів може свідчити про доступ до інформації про господарську діяльність один одного, а також про сприяння в обміні інформацією між ними, у тому числі, під час підготовки до участі та участі у торгах з огляду на те, що вказаний договір був укладений майже за 5 років до оприлюднення оголошення про проведення торгів. Тобто, укладення договору було обумовлено власними економічними інтересами. Укладення договору жодним чином не свідчить про обмін інформацією, що пов`язана з торгами.
Внаслідок наявності господарських відносин між ТОВ "Обрис " (ТОВ "Консоптіс") Товариством усувається або відчутно зменшується взаємна невизначеність відповідачів щодо їх поведінки під час участі в Процедурі закупівлі, оскільки наявність господарських відносин зумовлює виникнення в суб`єктів, які пов`язані такими відносинами, певних прав та обов`язків.
За результатами порівняльного аналізу документів, які входили до складу тендерних пропозицій відповідачів, завантажених до системи "Prozorro " для участі у Процедурі закупівлі, Відділенням АМК було встановлено, що один і той самий файл з однаковою назвою має одного автора "Сергій Зелінський ":
Товариство: назва файлу "Додаток 3. Проект Дог. Комплект фільтрів із Спец (1) " автор - Сергій Зелінський;
ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс"): назва файлу "Додаток 3. Проект Дог. Комплек фільтрів із Спец (1) "; автор - Сергій Зелінський.
До завантаження документів до системи "Prozorro" Товариство залучало адвоката Підгайного П.Т. на підставі договору від 30.12.2021 №55 про надання правової допомоги Оплата за надані послуги здійснювалась у готівковій спосіб (відповідь Товариства).
Товариство зазначає, що завантажило файл "Додаток 3. Проект Дог. Комплек: фільтрів із Спец (1) " з переліку файлів Предмету закупівлі, і вносило зміни безпосередньо до даного файлу та зберегло вказаний документ у форматі PDF, а тому автором документу залишився Сергій Зелінський.
Під час участі в Процедурі закупівлі ТОВ "Обрис " (ТОВ "Консоптіс") і Товариство завантажували свої тендерні пропозиції/частини своїх пропозицій в один день та у близький проміжок часу:
ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") 06.07.2022 об 11:57 год;
Товариство 06.07.2022 об 11:35 год.
Згідно з оголошенням про проведення Процедури закупівлі тендерні пропозиції можна було подавати з 21.06.2022 до 17:00 год 07.07.2022, не зважаючи на це ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") і Товариство розмістили свої тендерні пропозиції / частини своїх пропозицій в передостанній день прийняття документів (06.07.2022) та у близький проміжок часу (з різницею у 22 хв.).
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.
Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено у касаційній скарзі), покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції.
Щодо касаційного провадження у справі відкритого на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.
Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.
Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
Так, предметом судового розгляду у справі, що переглядається, є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення, яке прийняте Відділенням АМК, відповідно до якого визнано, що Товариство вчинило порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону №2210, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, та стосується позивача. 
На обґрунтування позовних вимог, позивач стверджує, що в ході перевірки ним надано докази які доводять дотримання ним вимог антиконкурентного законодавства під час участі в Торгах, на противагу Відділення, яким жодних належних доказів вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції надано не було.
Скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у розділі "узагальнені доводи касаційної скарги" цієї постанови.
У справі №904/4598/20 позов подано про визнання недійсним та скасування рішення Комітету яким визнано Товариство суб`єктом господарювання, який у певний період займав монопольне (домінуюче) становище на ринку постачання природного газу побутовим споживачам; визнано Товариство суб`єктом господарювання, який у певний період займав монопольне (домінуюче) становище на ринку постачання газу побутовим споживачам; визнано дії Товариства щодо проведення у період зміни тарифів нарахувань побутовим споживачам (помешкання яких обладнані приладами обліку, але які несвоєчасно внесли плату за спожиті послуги), за фактично використані обсяги газу, що були визначені не у відповідності до законодавства у газовій сфері, яке діяло у той період, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді дій суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку; накладено на Товариство штраф.
У справі №910/6210/20 розглядалося питання щодо поданої заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, введення мораторію на задоволення вимог кредиторів; введення процедури розпорядження майном.
У справі №905/2307/21 позов подано про визнання недійсним з моменту укладення іпотечного договору, застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання передати оригінали документів, скасування рішення про державну реєстрацію іпотеки у межах справи про банкрутство.
У справі №910/5080/21 позов подано про внесення змін до договору, в якому позивач просив внести зміни до державного контракту.
Зважаючи на вищевикладене, доводи скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду у справах №904/4598/20, №910/6210/20, №905/2307/21, №910/5080/21 - є необґрунтованими, оскільки такі висновки зроблені у правовідносинах, які не є подібними з правовідносинами у цій справі за предметами, підставами позовів, нормативно-правовим регулюванням спірних правовідносин, фактичними обставинами та доказами, які досліджувалися судами.
Водночас колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника на висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №924/871/20, за наслідками постановлення якої касаційне провадження за скаргою було закрите, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як ухвала Верховного Суду не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.
Посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у справах № 910/8399/19, № 910/15183/20 (щодо того, що технічний працівник не може мати жодного відношення до процедур закупівель та не може впливати на господарську діяльність інших учасників торгів та щодо того, що рішення АМК у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу не може ґрунтуватися на висновках, що мають переважно ймовірнісний характер, і на зроблених припущеннях), № 917/1424/17, № 917/1357/17, №910/1943/20 (щодо того, що наявність певних господарських правовідносин між двома юридичними особами не свідчить про відсутність між ними конкуренції та про безумовну єдність їх інтересів, № 914/1195/17, № 917/1357/17 (щодо того, що певна схожість в оформленні учасниками торгів їхніх конкурсних пропозицій, за відсутності беззаперечних доказів узгодження учасниками своєї поведінки та змісту поданих ними пропозицій в процесі торгів з метою обмеження чи усунення конкуренції між ними) в яких оскаржувалися рішення органів АМК в частині визнання вчинення особою порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону №2210, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, по суті є лише цитуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин у зазначених справах, які не можуть вважатись висновками Верховного Суду щодо застосування норм пункту 4 частини другої статті 6, пункту 1 статті 50 Закону № 2210. Отже, посилання скаржника на ці справи не може бути розцінені як неврахування правового висновку, який би спростовував позицію судів щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову.
Правові висновки щодо застосування норми права, які наведені скаржником у справах №910/10212/19, № 910/17126/19, № 921/120/20, № 914/938/20, № 924/1096/20, № 910/16243/20, № 914/130/22, № 914/3300/21, № 924/1230/21, № 924/1266/21, № 924/923/23, № 910/20567/20, № 924/702/23 (щодо оцінки доказів в порядку приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, а також щодо обов`язку судів перевіряти дотримання АМК вимог законодавства щодо обґрунтованості рішення) є загальними і універсальними при розгляді справ за участю органів АМК, предметом яких є визнання недійсним його рішень, адже кваліфікація правопорушення здійснена за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210. У кожній із наведених скаржником справі відмінність зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. Зазначене також не свідчить, що суди попередніх інстанцій не так чи в інший спосіб витлумачили та застосували норми права щодо порушення антимонопольного законодавства за пунктом 1 статті 50 Закону та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону та / чи не надали оцінку тому, що АМК не здійснило повне, об`єктивне, всебічне дослідження доказів, та / чи не виконали обов`язок перевіряти дотримання АМК вимог законодавства та ухвалення ним рішення чи здійснення дій на підставі, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законодавством України.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржників про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі №910/10212/19, від 04.02.2021 у справі № 910/17126/19, від 13.04.2021 у справі № 921/120/20, від 08.07.2021 у справі № 914/938/20, від 22.07.2021 у справі № 924/1096/20, від 27.01.2022 у справі № 910/16243/20, від 22.12.2022 у справі № 914/130/22, від 17.01.2023 у справі № 914/3300/21, від 09.11.2023 у справі № 924/1230/21, від 05.12.2023 у справі № 924/1266/21, від 07.05.2024 у справі № 924/923/23, від 22.08.2024 у справі № 910/20567/20, від 21.11.2024 у справі № 924/702/23 оскільки у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, враховуючи всю сукупність обставин і доказів, з`ясованих і досліджених в антимонопольній справі, встановили, що АМК досліджував, зокрема те, що: 
- ТОВ "Консоптіс" і Товариством у II півріччі 2022 року, тобто в період проведення Процедури закупівлі, перебував у трудових відносинах ОСОБА_1 ;
- ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") і Товариство для участі у Процедурі закупівлі подавали свої пропозиції з електронного майданчика Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарттендер" та заходили в аукціон з ІР-адреси НОМЕР_1 ;
- між ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") і Товариством в період проведення Процедури закупівлі (21.06.2022 - 15.07.2022) існували господарські відносини у вигляді оплати за послуги ремонту (детальна інформація відображена у таблиці на стор. 6 рішення 60/42-р/к);
- за результатами порівняльного аналізу документів, які входили до складу тендерних пропозицій відповідачів, завантажених до системи "Prozorro" для участі у Процедурі закупівлі, Відділенням АМК було встановлено, що один і той самий файл з однаковою назвою має одного автора "Сергій Зелінський":
1) Товариство: назва файлу "Додаток 3. Проект Дог. Комплект фільтрів із Спец (1)"; автор - Сергій Зелінський;
2) ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс"): назва файлу "Додаток 3. Проект Дог. Комплект фільтрів із Спец (1)"; автор - Сергій Зелінський.
Під час участі в Процедурі закупівлі ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") і Товариство завантажували свої тендерні пропозиції І частини своїх пропозицій в один день та у близький проміжок часу:
- ТОВ "Обрис" (ТОВ "Консоптіс") 06.07.2022 об 11:57 год;
- Товариство 06.07.2022 об 11:35 год.
Отже, Рішення АМК за якісними, кількісними та сутнісними обставинами якими обґрунтовані антиконкурентні узгоджені дії у цій справі є суттєво іншими від обставин у справах: №910/10212/19, № 910/17126/19, № 921/120/20, № 914/938/20, № 924/1096/20, № 910/16243/20, № 914/130/22, № 914/3300/21, № 924/1230/21, № 924/1266/21, № 924/923/23, № 910/20567/20, № 924/702/23 і не свідчить, що суди попередніх інстанцій не так чи в інший спосіб витлумачили та застосували норми права щодо порушення антимонопольного законодавства. 
Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.
Верховний Суд неодноразово та послідовно наголошував, що кожна справа є індивідуальною, що обумовлено, окрім правової кваліфікації дій, яку здійснює АМК, так і на підставі тих обставин, фактів, доказів, АМК досліджує та оцінює у своєму рішенні, і які в подальшому досліджуються та оцінюються судом через призму статті 59 Закону. 
За висновками судів попередніх інстанцій, з якими погоджується Верховний Суд, встановлені Відділенням АМК факти, які перевірені Комітетом, у своїй сукупності не можуть бути результатом випадкового збігу обставин чи наслідком об`єктивних чинників, тому наведені Відділенням АМК докази є підтвердженими та достатніми для висновків, викладених у рішенні Відділення АМК та наступному рішенні Комітету.
Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).
За приписами статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням названого АМК є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції АМК, зокрема, має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 2210 встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Недосягнення суб`єктами господарювання мети, з якою вони узгоджують власну конкурентну поведінку, з причин та обставин, що не залежать від їх волі, не є підставою для встановлення відсутності правопорушення, передбаченого статтею 6 Закону № 2210.
Таким чином, у розгляді справ про оскарження рішень АМК щодо визнання дій суб`єктів господарювання антиконкурентними узгодженими для кваліфікації цих дій не є обов`язковою умовою наявність негативних наслідків таких дій у вигляді завдання збитків, порушень прав та охоронюваних законом інтересів інших господарюючих суб`єктів чи споживачів, оскільки достатнім є встановлення самого факту погодження конкурентної поведінки, яка може мати негативний вплив на конкуренцію.
Отже, для визнання органом АМК порушення законодавства про захист економічної конкуренції вчиненим достатнім є встановлення й доведення наявності наміру суб`єктів господарювання погодити (скоординувати) власну конкурентну поведінку, зокрема шляхом обміну інформацією під час підготовки тендерної документації, що разом з тим призводить або може призвести до переваги одного з учасників під час конкурентного відбору з метою визначення переможця процедури закупівлі. Негативним наслідком при цьому є сам факт спотворення результатів торгів (через узгодження поведінки конкурсантами). Узгоджена поведінка учасників торгів не відповідає суті конкурсу.
Верховний Суд під час розгляду справ про оскарження рішень АМК дотримується сталої позиції, що для визнання органом АМК порушення законодавства про захист економічної конкуренції вчиненим достатнім є встановлення й доведення наявності наміру суб`єктів господарювання погодити (скоординувати) власну конкурентну поведінку, зокрема шляхом обміну інформацією під час підготовки тендерної документації, що разом з тим призводить або може призвести до переваги одного з учасників під час конкурентного відбору з метою визначення переможця процедури закупівлі. Негативним наслідком при цьому є сам факт спотворення результатів торгів (через узгодження поведінки конкурсантами). Узгоджена поведінка учасників торгів не відповідає суті конкурсу. Змагальність під час торгів забезпечується таємністю інформації. З огляду на зміст статей 1, 5, 6 Закону № 2210 змагальність учасників процедури закупівлі передбачає самостійні та незалежні дії (поведінку) кожного з них, обов`язок готувати свої пропозиції окремо, без обміну інформацією. Близька за змістом правова позиція висловлена у низці постанов Верховного Суду, у тому числі, в постановах від 13.03.2018 у справі № 924/381/17, від 12.06.2018 у справі № 922/5616/15, від 18.10.2018 у справі № 916/3214/17, від 18.12.2018 у справі № 922/5617/15, від 11.06.2020 у справі № 910/10212/19, від 22.10.2019 у справі № 910/2988/18, від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18, від 02.07.2020 у справі № 927/741/19, від 09.12.2021 у справі № 916/3366/20, від 14.06.2022 у справі № 910/1667/21. Вказаний висновок хоча і прийнятий у справах за нормативно-правового регулювання правовідносин Законами №2210 та № 3659-XIІ в редакції до 01.01.2024, водночас кваліфікація правопорушення за пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210 не змінилася разом зі зміною законодавства, тому вказані висновки є релевантними та такими, що підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин.
Суд систематично наголошував на тому, що Закон № 2210 не ставить застосування передбачених ним наслідків узгоджених антиконкурентних дій у залежність від "спільної домовленості разом брати участь у торгах з метою усунення конкуренції". Цілком зрозуміло, що така "домовленість" навряд чи може мати своє матеріальне втілення у вигляді письмових угод чи інших документів. А тому питання про наявність / відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України. Зазначена правова позиція Верховного Суду є сталою та послідовною. Про необхідність врахування наведеної правової позиції у застосуванні приписів статті 86 ГПК України зазначалося у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 22.10.2019 зі справи № 910/2988/18, від 05.08.2019 зі справи №922/2513/18, від 07.11.2019 зі справи № 914/1696/18, від 11.06.2020 зі справи № 910/10212/19, від 02.07.2020 зі справи № 927/741/19, від 26.01.2021 зі справи № 910/2576/20, від 04.02.2021 зі справи № 910/17126/19, від 23.03.2021 зі справи № 910/4542/20.
При цьому, застосування приписів статті 86 ГПК України, як норми процесуального права, має загальний (універсальний) характер для усіх справ. Обов`язком суду при розгляді справи є саме оцінка доказів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тобто з`ясування всіх юридично значущих обставин на підставі наданих сторонами аргументів та доказів з усіма притаманними їм (доказам) властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
Суд зазначає, що відповідно до приписів частини першої та другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Крім того, сукупна оцінка доказів, вказаних АМК в оспорюваному рішенні, може вважатися більш вірогідною для підтвердження узгоджених дій саме позивачем лише у тому випадку, коли вона повністю виключає можливість вірогідності у одночасному існуванні обставин, які на думку АМК, підтверджують таке узгодження.
Під час розгляду справ за участю органів АМК України, предметом яких є визнання недійсним його рішень, встановлені у рішенні АМК обставини та докази підлягають оцінці судами, виходячи з положень частини третьої статті 86 ГПК України і саме від встановлення відповідних обставин справи на підставі правильної оцінки доказів щодо всебічності, повноти та об`єктивності залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас висновки суду у кожній конкретній справі формуються за результатами оцінки судом фактичних обставин, певної доказової бази на підставі наданих сторонами доказів за правилами, визначеними у статті 86 ГПК України.
Скаржник, зазначаючи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права, вказує про понятійні категорії, такі як "обставини справи" і "докази у справі", порушуючи питання, що пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою відповідних доказів. Проте, наведене не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту" відповідно до визначених статтею 300 ГПК України повноважень. А перевірка зазначених доводів виходить за визначені цією статтею межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій належними чином дослідили наявні у справі докази, на підставі яких встановили обставини вчинення Товариством порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, за яке позивача притягнуто до відповідальності та відповідно правильно застосували до спірних правовідносин положення пункту 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону № 2210.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.
Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У поданій касаційній скарзі скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пунктів 21, 23 Правил, частини другої статті 35 Закону №2210, статті 19 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" в контексті можливості використання органами Антимонопольного комітету України доказів, зібраних до прийняття розпорядження про початок розгляду справи.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, які зазначені скаржником, у подібних правовідносинах, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, відсутні.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). 
Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Так, згідно зі статтею 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом зі спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.
Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, уповноважених з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.
Відповідно до пункту 21 Правил (у редакції чинній станом на 2022 рік у період збору АМК інформації до початку розгляду справи) розгляд справи розпочинається відповідно до статті 37 Закону №2210.
Згідно з пунктом 23 Правил службовцями Комітету, відділення, яким доручено збирання та аналіз доказів, проводяться дії, направлені на всебічне, повне і об`єктивне з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін.
Зокрема у справах можуть проводитися такі дії:
- дослідження регіонального або загальнодержавного ринку;
- одержання від сторін, третіх осіб, інших осіб письмових та усних пояснень, які можуть фіксуватися в протоколі;
- вилучення письмових та речових доказів, зокрема документів, предметів чи інших носіїв інформації, що можуть бути доказами чи джерелами доказів у справі;
- накладення арешту на предмети, документи, інші носії інформації, що можуть бути доказами чи джерелами доказів у справі.
За результатами збирання та аналізу доказів у справі складається подання з попередніми висновками, яке вноситься на розгляд органів Комітету, яким підвідомча справа.
Для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, техніки, ремесла тощо, розпорядженням органів Комітету, яким підвідомча справа, може бути призначена експертиза.
У разі, якщо вимогу про надання інформації неможливо вручити за місцезнаходженням юридичної особи чи останнім відомим місцем проживання фізичної особи, вона вважається такою, що вручена адресату, через десять днів з дня опублікування в газеті "Урядовий кур`єр" або в друкованому виданні відповідної обласної ради (за місцезнаходженням юридичної особи, останнім відомим місцем проживання фізичної особи) повідомлення про розміщення такої вимоги на офіційному веб-сайті Комітету (http://www.amc.gov.ua). У разі відсутності друкованого видання відповідної обласної ради, а також у випадках, коли місцезнаходженням (місцем проживанням) особи є Автономна Республіка Крим, міста Київ та Севастополь, зазначене повідомлення публікується у відповідному друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження, визначеному Кабінетом Міністрів України, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме.
Розміщення вимоги про надання інформації на офіційному веб-сайті Комітету (http://www.amc.gov.ua) забезпечує державний уповноважений, голова територіального відділення Комітету у термін не пізніше дня опублікування відповідного повідомлення.
Статтею 35 Закону №2210 унормовано, зокрема, що розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняття розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі. При розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України:
збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення у справі в межах своїх повноважень;
отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи.
При цьому відповідно до приписів частини першої статті 36 Закону №2210 органи Антимонопольного комітету України розпочинають розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за:
заявами суб`єктів господарювання, громадян, об`єднань, установ, організацій про порушення їх прав внаслідок дій чи бездіяльності, визначених цим Законом як порушення законодавства про захист економічної конкуренції;
поданнями органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;
власною ініціативою органів Антимонопольного комітету України;
фактом включення відповідно до Закону України "Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)" особи, яка є власником (засновником), бенефіціаром власника (засновника), контролером власника (засновника) засобу/засобів масової інформації, що має/мають значний вплив на телерадіоінформаційний ринок, до Реєстру осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів).
Водночас згідно з приписами частини першої статті 37 Закону №2210 у разі виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі наслідків такого порушення, органи Антимонопольного комітету України приймають розпорядження про початок розгляду справи.
Так, дійсно Законом №2210 передбачено, що початок розгляд справи починається з прийняття розпорядження про її початок і при розгляді справи органи Комітету збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб та іншу інформацію, що є доказами у справі. 
Водночас враховуючи вимоги статті 37 Закону №2210 підставою для прийняття такого розпорядження є виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Запитування органами АМК інформації є одним з основних способів збирання органами Комітету інформації та інших відомостей під час виконання покладених на них законом завдань, зокрема, передбачених пунктами 1 - 5 частини першої статті 3 Закону № 3659-XII (як у редакції чинній станом на 07.05.2022, так і у редакції подальших змін. Тобто у період до внесення змін Законом України від 09.08.2023 № 3295-ІХ). Фактичними підставами, у зв`язку з якими органом АМК вимагається інформація, зокрема, можуть бути: з`ясування наявності ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції під час розгляду заяви чи з власної ініціативи органів Комітету; розгляд справи про порушення; розгляд органом Комітету іншого питання (дослідження ринку, заявлених узгоджених дій чи концентрації) для вирішення якого необхідною є певна інформація.
Тобто, з метою виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи АМК наділені правом збирати інформацію необхідну для прийняття розпорядження про початок розгляду справи.
При цьому, положення Закону № 3659-XII (у редакції яка була чинною до 01.01.2024 так і після 01.01.2024) свідчать, що повноваження органів Комітету щодо витребування інформації, шляхом направлення вимог про надання інформації обумовлені спеціальним статусом Комітету в системі органів державної влади, в тому числі роллю Комітету у формуванні конкурентної політики. І надані органам Комітету законодавством про захист економічної конкуренції повноваження для ефективної реалізації покладених на них завдань і функцій мають виконуватися його органами лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, наведені вище положення законодавства дають підстави дійти висновків, що запитування органами АМК інформації є одним з основних способів збирання органами Комітету інформації та інших відомостей під час виконання покладених на них законом завдань, зокрема, передбачених пунктами 1 - 5 частини першої статті 3 Закону № 3659-XII. Фактичними підставами, у зв`язку з якими органом АМК вимагається інформація, зокрема, можуть бути: з`ясування наявності ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції під час розгляду заяви чи з власної ініціативи органів Комітету; розгляд справи про порушення; розгляд органом Комітету іншого питання (дослідження ринку, заявлених узгоджених дій чи концентрації) для вирішення якого необхідною є певна інформація.
У вирішенні спірного питання Суд враховує та зазначає, що АМК у розгляді кожної справи має дотримуватися обов`язку всебічного, повного та об`єктивного з`ясування дійсних обставин справи на підставі доказів. Доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення (стаття 41 Закону № 2210).
Верховний Суд вважає, що витребування інформації у суб`єктів є не окремим завданням чи самостійною функцією Комітету, а фактично є засобом збору органами Комітету інформації і відомостей, які необхідні для ефективного виконання покладених на нього законом завдань. У спірному випадку, як під час дослідження обставин наявності ознак порушення антиконкурентного законодавства, так і під час розслідування справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Інформація, яка зібрана органами Комітету під час виконання покладених на них законом завдань може мати правовий статус доказу та може бути покладена в основу прийнятого Комітетом Рішення.
Разом із тим, Суд у цьому аспекті вважає за необхідне зазначити, що в силу положень Закону № 3659-XII та Закону № 2210 Комітет у межах своїх дискреційних повноважень здійснює свої завдання щодо виявлення, припинення та притягнення до відповідальності за порушення антимонопольного законодавства в рамках адміністративної процедури - розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Верховний Суд ураховує, задання Комітету, які визначені у статті 3 Закону № 3659-XII та положення статті 22-1 цього Закону у відповідній редакції і зазначає, що здійснення органами АМК, як органом зі спеціальним статусом, своїх завдань має відповідати завданням і принципам, які визначені у статтях 3, 4 Закону та використовуватися останніми саме, з метою на виконання якої вони надані.
Слід мати на увазі і те, що АМК у питаннях контролю дотримання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, органами адміністративно-господарського управління та контролю, суб`єктами господарювання законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, з метою недопущення вчинення суб`єктами господарювання антиконкурентних узгоджених дій, які призводять або можуть призвести до обмеження, усунення чи спотворення конкуренції на ринку, повинен мати певну свободу розсуду під час здійснення ним, зокрема, завдань, які визначені у статті 3 Закону № 3659-XII.
Втім статті 22-1 Закону № 3659-XII і стаття 40 Закону № 2210 не може тлумачитися, як така, що вимагає від них такого ступеню збору інформації і відомостей на стадії виявлення ознак порушення, який може нівелювати положення статті 40 Закону № 2210 та може тривати невиправдано довго (мати необмежений час або такий, що не є розумним), тобто порушувати рівновагу між діями Комітету вчиненими на виконання основної мети законодавства про захист економічної конкуренції та правом суб`єкта господарювання користуватися своїми правами, визначеними Законом № 2210.
В силу положень статті 8, статті 9, частини другої статті 19 Конституції України, які є нормами прямої дії АМК, як державний орган має виконувати свої дискреційні повноваження керуючись принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства.
З огляду на викладене, законодавство про захист економічної конкуренції не обмежує органи АМК у збиранні інформації у справі лише після порушення відповідної справи. АМК при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках може вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.
Комітет має право збирати та аналізувати інформацію, зокрема, і за власною ініціативою, і вона може бути покладення органом АМК в основу оспорюваного Рішення АМК, втім суди оцінюють таку інформацію в аспекті статей 74, 76-79 ГПК України .
У розгляді справ про оскарження Рішень АМК щодо визнання антиконкурентними узгодженими діями суб`єктів господарювання Верховний Суд виходить із того, що для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків, оскільки достатнім є встановлення самого факту погодження конкурентної поведінки, яка може мати негативний вплив на конкуренцію.
Суд також виходить із того, що для визнання органом АМК порушення законодавства про захист економічної конкуренції вчиненим достатнім є встановлення й доведення наявності наміру суб`єктів господарювання погодити (скоординувати) власну конкурентну поведінку, зокрема шляхом обміну інформацією під час підготовки тендерної документації, що разом з тим призводить або може призвести до переваги одного з учасників під час конкурентного відбору з метою визначення переможця процедури закупівлі. Негативним наслідком при цьому є сам факт спотворення результатів торгів (через узгодження поведінки учасниками торгів). Узгоджена поведінка учасників торгів не відповідає його суті. 
Вказаний висновок Суд здійснює виходячи з того, що економічна конкуренція це змагання між суб`єктами господарювання, з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання. Змагальність під час торгів забезпечується таємністю інформації. З огляду на зміст статей 1, 5, 6 Закону № 2210 змагальність учасників процедури закупівлі передбачає самостійні та незалежні дії (поведінку) кожного з них, обов`язок готувати свої пропозиції окремо, без обміну інформацією.
Суд не втручається у дискрецію АМК поза межами перевірки за наявними підставами, які передбачені у статті 59 Закону №2210. Водночас суди можуть контролювати як відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і узгодженість рішень/дій, прийнятих на підставі дискреції, з правами особи, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи, наявними ресурсами тощо. Отже, у разі звернення позивача до суду з вимогою про оскарження рішення/дій АМК саме на суд покладено обов`язок перевірки дотримання органами АМК вимог законодавства та здійснення ними рішення / дій на підставі, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законодавством України (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2021 та 26.10.2021 у справі № 922/1865/20).
Відповідно до частини першої статті 59 Закону підставами для скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, зокрема, є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації, узгоджених дій відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Суди попередніх інстанцій дослідивши встановлені в Рішенні АМК обставини та наявні у матеріалах справи докази дійшли висновку про те, що характер та кількість виявлених співпадінь в рамках даної справи виключають можливість того, що пропозиції конкурсних торгів готувалися окремо і без обміну інформацією між відповідачами у антимонопольній справі. За таких обставин суди здійснивши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в оскаржуваному Рішенні АМК виснували про дотримання АМК Закону №2210 та Порядку у зв`язку з чим всебічно, повно і об`єктивно розглянуто обставини справи, досліджено подані документи, проаналізовано відносини учасників, що свідчить про відсутність підстав для визнання недійсним Рішення АМК та задоволення позовних вимог.
Судами попередніх інстанцій надано оцінку всім поданим сторонами доказам, до переоцінки яких суд касаційної інстанції вдаватися не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.
Верховний Суд окремо вважає за необхідне вказати, що в ухваленні цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено у рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у т.ч. касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.
Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, Судом не встановлено порушення судами попередніх інстанцій норм права, як необхідної передумови для скасування ухвалених судових рішень в оскаржуваних частинах, а відтак підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.
Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві АМК на касаційну скаргу та поясненнях в тій частині, в якій вони не суперечать викладеному у цій постанові.
Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене та враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення.
Судові витрати
Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу позивача залишає без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сагена" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 у справі № 910/7614/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова