ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року
м. Київ
справа № 523/17342/24
провадження № 51-2641км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженогоОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , 
на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року 
та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12024162490001300, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новосадове Краснолиманського району Донецької області, жителя 
АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 
ст. 307 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна.
Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення; запобіжного заходу; арешту майна; речових доказів; процесуальних витрат.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_7 у невстановлені досудовим розслідуванням час, день та місці, з корисливих мотивів, незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, у невстановленій кількості, але не менше ніж 33,3187 г з метою її незаконного збуту шляхом розкладання закладок на території м. Одеси заради отримання грошової винагороди.
Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 переніс незаконно придбану ним психотропну речовину до місця свого проживання ( 
АДРЕСА_2 ), де незаконно її зберігав з метою збуту. 
Згодом засуджений за допомогою електронних ваг та пакетів виготовив закладки 
у виді 52 згортків та 1 пакет, розфасувавши незаконно придбану ним психотропну речовину для її незаконного збуту, та незаконно зберігав її при собі до 20 серпня 2024 року до моменту виявлення і вилучення в період з 18:38 до 19:23 психотропної речовини PVP масою 33,315 г під час затримання працівниками поліції після того, як вони його зупинили біля буд. № 22 на вул. Давида Ойстраха в м. Одеса.
Цього ж дня під час обшуку з 20:38 до 21:08 за місцем проживання 
ОСОБА_7 було виявлено і вилучено 19 зіп-пакетів, на яких містилися нашарування особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,0022 г, а також електронні ваги з нашаруванням особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,0015 г.
Таким чином, ОСОБА_7 незаконно придбав та зберігав із метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, загальною масою 33,3187 г, тобто в особливо великих розмірах.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 20 травня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, не погоджується 
з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, просить скасувати й змінити судові рішення та призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК, із застосуванням приписів ст. 69 цього Кодексу, покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Зазначає, що суд під час призначення покарання ОСОБА_7 не в повній мірі врахував: дані про особу засудженого, який вперше притягується 
до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, після вчинення злочину усвідомив протиправність своєї поведінки, визнав її злочинною, та прийняв реальні заходи щодо відсторонення від злочинної поведінки (визнав свою провину перед суспільством, розповів чесно і послідовно на досудовому слідстві та в суді про обставини скоєного злочину), що, на переконання касатора, свідчить про його щире каяття, є молодою людиною, вину визнав повністю, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває.
Також, звертає увагу на наявність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину (щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину) і відсутність обставин, що його обтяжують.
Вважає, що наведені вище обставини та дані про особу засудженого дають можливість застосувати приписи ст. 69 КК, і призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 307 цього Кодексу.
Крім того, як убачається з обґрунтувань у касаційній скарзі захисника, вона також посилається на приписи ст. 69-1 КК, згідно з якими за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу, уточнивши про необхідність зміни оскаржених судових рішень.
Прокурор  ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення касаційної скарги захисника і просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи в касаційній скарзі захисника, матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та 

невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації його діяння за ч. 3 ст. 307 КК Верховний Суд не перевіряє, 
оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.
Доводи ж захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, а також щодо можливості застосування до нього приписів статей 69, 69-1 КК, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Водночас, з огляду на дискреційні повноваження, а також керуючись ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків встановлених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Однак, застосовуючи положення ст. 69 КК, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.
Указані обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_7 врахував те, що він вчинив особливо тяжкий злочин, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, вчинив інкриміноване йому діяння у молодому віці, повністю визнав винуватість у скоєному, на обліку у психіатра не перебуває, має матір, яка страждає захворюваннями серця, офіційно не працевлаштований та суспільно корисною працею не займається, не одружений і утриманців не має.
Враховано й обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та відсутність обставин, що його обтяжують, а також обставини вчиненого ним діяння (під час дії воєнного стану та в умовах збройної агресії РФ проти України), характер і суспільну небезпечність скоєного злочину у сфері незаконного обігу наркотичних засобів 
і психотропних речовин, предметом якого були особливо небезпечні психотропні речовини в особливо великих розмірах, корисливу спрямованість протиправних діянь.
Крім того, місцевий суд ретельно дослідив питання можливості застосування, зокрема, положень ст. 69 КК під час призначення покарання ОСОБА_7 
та дійшов переконання, що встановлені обставини не містять достатніх даних, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину й давали можливість призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 307 КК.
Ба більше, цей суд зауважив, що обставини доведеного в суді обвинувачення щодо вчиненого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК, у разі неприпинення його діянь працівниками поліції, призвели б до незаконного розповсюдження ним заздалегідь розфасованої особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах, що сприяло б укріпленню позицій наркозлочинності в Державі та завдало б непоправної шкоди здоров`ю сторонніх осіб. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що призначення покарання ОСОБА_7 , зокрема із застосуванням приписів ст. 69 КК, 
не буде відповідати меті та завданням покарання, особі засудженого, обставинам 
і характеру доведеного в суді обвинувачення, його корисливої спрямованості, 
що відповідно не забезпечить виправлення вказаної особи та попередження вчинення нових протиправних діянь як ним так і іншими особами.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, яка, зокрема, вважала, що ОСОБА_7 треба пом`якшити призначене за ч. 3 ст. 307 КК покарання і застосувати до нього положення ст. 69 КК, дійшов висновку про безпідставність таких доводів сторони захисту та погодився з вироком суду першої інстанції в цій частині.
Так, апеляційний суд не знайшов підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 307 КК, обґрунтовано зауваживши, що засуджений вчинив злочин, пов`язаний з поширенням наркоманії та зростанням злочинності, пов`язаної з незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, які набувають все більших масштабів і стають серйозним соціальним чинником, який негативно впливає на життя, здоров`я й благополуччя людей.
З призначеним ОСОБА_7 покаранням погоджується також Верховний Суд та вважає, що саме таке покарання відповідатиме його меті, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. 
Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому менш суворого покарання та застосування положень ст. 69 КК у касаційній скарзі захисника не наведено, а всі зазначені нею обставини були враховані судом першої інстанції під час призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 307 КК в мінімальних межах санкції зазначеної норми закону України про кримінальну відповідальність.
Водночас наявні у провадженні дані про тяжкість, характер та обставини вчинення злочину, кількість психотропної речовини, яку засуджений зберігав і мав намір збувати з корисливих мотивів, а також ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, безпосереднім об`єктом якого є здоров`я населення, поряд з належним порядком обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів 
(злочини цієї категорії шкідливо впливають на суспільство, мають згубний вплив на здоров`я і соціальне благополуччя населення в цілому та створюють загрозу сталому розвитку держави), не дають Суду підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання, в мінімальних межах санкції інкримінованої йому норми КК, таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Крім того, Суд зауважує, що неспроможними є посилання у касаційній скарзі захисника на недотримання приписів ст. 69-1 КК.
Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частиницього Кодексу. 
Таким чином, призначення покарання з урахуванням приписів ч. 1 ст. 69-1 КК може бути здійснено лише за наявності щонайменше однієї обставини, передбаченої як 
п. 1 (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), так і п. 2 (добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди) ч. 1 ст. 66 КК, а також у разі визнання обвинуваченим своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання. 
Така позиція відповідає правозастосуванню, висловленому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2026 року (справа № 214/2983/24).
Отже, з огляду на те, що в цьому кримінальному провадженні, серед іншого, 
не встановлено обставин добровільного відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди, положення ч. 1 ст. 69-1 КК не застосовуються до ОСОБА_7 під час призначення йому покарання.
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами, передбаченими ст. 438 КПК, для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог захисника необхідно відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року 
та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7  - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3