ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1217/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/7589/25 Категорія: на ухвалу 	Нейло І.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року про відмову у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради про позбавлення батьківських прав у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів, –

в с т а н о в и в :

У провадженні Монастирищенського районного суду Черкаської області перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - відділ ДВС у м. Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів.
04 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 . Зустрічну позовну заяву повернуто ОСОБА_1 .
Ухвала суду мотивована тим, що, незважаючи на те, що обидва позови стосуються одних і тих же сторін, вивчення змісту первісного та зустрічного позову свідчить про те, що фактично вони обґрунтовані різними підставами, до позовних заяв додані різні докази, предмет доказування є різним. Судом не встановлено взаємопов`язаності позовів та доцільності їх спільного розгляду.
На переконання суду, об`єднання вимог за первісним та зустрічним позовами може ускладнити розгляд справи.
Постановляючи ухвалу, суд звернув увагу також на те, що задоволення зустрічного позову в даному випадку не доводить відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову, який за наявності визначених законом підстав, також може бути задоволеним. Так само і відмова в задоволенні одного з позовів не свідчитиме про наявність підстав для автоматичного задоволення іншого позову. Ухвалення рішень за кожним з позовів залежатиме від того, чи будуть доведені сторонами обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог. Тому ризик ухвалення суперечливих або взаємовиключних рішень в даному випадку відсутній.
Не погоджуючись з ухвалою суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала є неповною та немотивованою в повному обсязі, постановленою з порушенням матеріальних та процесуальних норм, просить скасувати ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року а матеріали справи № 705/7589/25 направити для продовження розгляду.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що районним судом було порушено вимоги ст. 193 ЦПК України щодо взаємопов`язаності вимог, оскільки первісний позов ОСОБА_2 стосується звільнення від сплати заборгованості за аліментами, а зустрічний позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ґрунтується, зокрема, на факті злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, що виражається у систематичній несплаті аліментів та наявності значної заборгованості (40 210,91 грн на 12.01.2026). Отже, підстави обох позовів виникають з одних і тих самих правовідносин — обов`язку батька щодо утримання та виховання дитини.
Скаржник зазначає, що докази заборгованості є ключовими для обох справ, що прямо вказує на їх взаємопов`язаність. Крім того, щодо відзиву на первісний позов, щодо зустрічного позову ОСОБА_1 були надані однакові докази, що спростовує висновок суду про різні докази.
Крім того, у скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що задоволення зустрічного позову не виключає задоволення первісного. Однак, відповідно до практики ВС, встановлення судом факту злісного ухилення від обов`язків (що є підставою для позбавлення прав) фактично спростовує наявність поважних причин для звільнення від боргу за аліментами, за якими звернувся ОСОБА_2 .
Крім того, на переконання скаржника, судом першої інстанції було порушено процесуальні норми, оскільки суддя одноособово постановив ухвалу про відмову у прийняття зустрічного позову, а не в підготовчому судовому засіданні та не надавши можливості ОСОБА_1 обгрунтувати свої вимоги, що є порушенням ст. 6 Конвенції. Оскільки справа № 705/7589/25 вже перебуває у провадженні, вирішення питання про прийняття зустрічного позову мало відбуватися у підготовчому засіданні (ст.ст. 193, 197, 198 ЦПК).
Також, скаржник зазначає, що судом першої інстанції було порушено принципи змагальності та гласності судового процесу (ст. 2, 7, 12 ЦПК України), оскільки вирішивши питання одноособово, суд позбавив можливості позивача за зустрічним позовом надати усні пояснення та довести безпосередній зв`язок між звільненням батька від боргу (первісний позов) та його злісним ухиленням від обов`язків (зустрічний позов). Такий підхід порушує право позивача за зустрічним позовом на справедливий розгляд справи, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини. Одноособовий розгляд без виклику сторін у справі, де вирішуються інтереси дитини з інвалідністю, є неприпустимим та свідчить про формальний підхід суду.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
В статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За своєю суттю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом.
За приписами ч. 2 ст. 193 ЦПК України умовами прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.
Кожна із зазначених вище умов для прийняття зустрічного позову носить самостійний характер, і при наявності будь-якої з них зустрічний позов приймається судом для спільного розгляду з первісним позовом.
Статтею 193 ЦПК України передбачено, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним не є обов`язком суду, що розглядає справу, а навпаки відноситься до його дискреційних повноважень, при цьому, сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу як суд першої інстанції.
Так, суд при вирішенні питання щодо прийняття до розгляду зустрічного позову повинен виходити з того, що наявність підстав, передбачених законом як умови прийняття зустрічного позову, свідчать про наявність певного зв`язку між первісною і зустрічною вимогами. Відсутність такого зв`язку не виправдала б можливість спільного розгляду цих вимог в одному процесі.
Доцільним є сумісний розгляд первісного і зустрічного позову, якщо задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.
Отже, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову, шляхом подання зустрічного позову.
Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.
Таким чином, суд приймає зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, якщо вони прямо взаємопов`язані між собою і спільний їх розгляд є доцільним.
Колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 взаємопов`язаними з вимогами ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів та їх спільний розгляд є доцільним.
Об`єднання даних вимог в одному провадженні заощадить час і буде сприяти більш швидкому захисту прав та інтересів обох сторін. 
Встановлення судом наявності великої заборгованості по спалі аліментів та умисного ухилення від їх сплати може бути додатковим доказом для доведення підстав для позбавлення батьківських прав відповідача за зустрічним позовом, а ймовірне задоволення вимог за первісним позовом, встановлення судом істотних обставин виникнення такої заборгованості спростує доводи зустрічного позову ОСОБА_1 . 
Так, в силу ст. 13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».
У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії. які становлять втручання у її права».
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Разом з тим, доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений ЦПК. Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду.
Європейський суд з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Відмовляючи у прийняті зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , суд першої інстанції помилково виходив з того, що спільний розгляд позовів про позбавлення батьківських прав і звільнення від сплати заборгованості є недоцільним, адже ці позови є взаємопов`язаними, виникають із одних правовідносин і стосуються батьківських прав, які виникли у батьків по відношенню до малолітньої дитини.
Беззаперечні обов`язки щодо утримання дитини оскаржуються у первісному позові, а їх невиконанням обгрунтовується зустрічним позовом.
Наведене судом першої інстанції враховане не було, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала про повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 постановлена судом з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Розподіл судових витрат слід залишити за рахунок держави, оскільки сторони у справі звільнені від сплати судового збору у силу закону.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 368, 374, 379, 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2026 року - скасувати а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді